היי תינוק. היי תינוק.
אוקיי.
אז אני לא יודע מה את שמעת מכל הנאום שעשיתי לך עכשיו, אבל כאילו,
היא אומרת, התקשרו אליי אנשים שלא קשורים בכלל,
אנשים שכאילו היא חשה כלפיהם רגשי נחיצות.
כן, כן, אני מבינה אותה. ומדברים מישהו מהצד השני,
וזה, אני מבינה אותה. זה לא מצדיק לכתוב את מה שהיא כתבה.
אבל,
אבל, אבל היא לא כתבה כלום על אימא.
היא אמרה, אם את דיברה איתי וניסיתי לפתור את הבעיה,
את ואני יודעים שלא פתרון יכתוב,
אבל האמת היא שגם היא, אני בטוח, אין לי צודקת,
שגם אם היא בדיוק כמוך, אמרה לה כזה,
זה דחוס, הם צריכים שירותים, אז היא אמרה, אוקיי, נמצא שירותים. היא לא אמרה, אנחנו לא מוכנים,
או זה אי אפשר, או משהו כזה. אני מבטיח לך שאולסיאנה הייתה אומרת לאמא,
אם זה היה הפוך,
לא מוכנים, או אי אפשר, ואז אימא הייתה מכוונת לזה פתרון.
נכון?
סליחה לך שאימא לא הייתה נותנת לאנשים לישון על הרצפה, אבל בסדר.
נכון, אבל אימא הייתה כן עושה את זה,
אז אוסיאנה לא הייתה מתביישת להגיד לה לא,
זה לא העניין, אנחנו לא מוכנים לזה, אי אפשר, או משהו כזה.
אני בקרואה, אני נווה רגישה. לא, לא את, לא את, לא את, אישה. גם עם אמא שלי, יש לנו דרך ארץ.
אוקיי, נכון.
נכון.
אני לא אומר שלא, זה לא העניין. אני אומר, מבחינתה, פתאום הגיעו אל האנשים, אני חושב שזה היה מפריע כמעט לכל אחד.
זה לא מצדיק בשום צורה שהיא
את איך שהיא התנסחה.
באמת המילה שליחים היא לא לעניין, כי בעצם, את צודקת, היא רומזת שכאילו זה לא שהם עשו את זה לבד,
אלא שהם היו שליחים, אבל זה לגמרי, לגמרי, מעבר למילה שליחים בכל הסיפור הזה, כאילו אם היא הייתה כותבת בסוף,
אני מציעה שאת ושרת תמנו את העניין,
ושאף אחד אחר לא יתערב, אז זה היה לגמרי בסדר גמור.
יכול להיות שזה מה שהיא התכוונה במילה שליחים,
אבל יכול להיות שלא, יכול להיות שכן, אני לא יודע.
וזה לא מצליק. אם כל כך רוצה שאף אחד לא יתערב, היא מוזמנת לא להתערב.
היא לא מתערבת, איך היא, לא הבנתי, מה היא מתערבת?
לא משנה, אז היא אמרה איזה משהו, זה לא יפה איך שהיא כתבה,
אבל אני לא יכול לדעת את זה עד שאת או מישהו, אני, או לא יודע,
מישהו ידבר איתה ויבין מה הלך רוח שלה.
אז נכון לעשות את זה. זה לא מתכוון, זה כבר עבר, אני לא מתכוונת לדבר איתה על זה. אוקיי,
בסדר גמור.
זה הכי לגיטימי בעולם.
אבל זה יישאר סימן שאלה למה היא התכוונה. עכשיו, יכול להיות שתגידי לא אכפת לי בעצם למה היא התכוונה,
זה מאחוריי, זה לא מזיז לי כבר,
אז בסדר, מצוין.
אבל זה לא הסיטואציה,
את עצובה ומזוכאת וזה.
אז זה לא כל כך טוב.
ואולי שיחת טלפון פשוטה,
תשים את הכל,
כי אני יכול להגיד לך משהו אחד, את צודקת שאימא שלך לא הייתה אומרת את זה,
אבל אם אימא שלך הייתה מרגישה מותקפת,
היא הייתה אומרת הרבה יותר.
הרבה הרבה יותר.
לא?
כן.
אם אמא שלך הייתה מרגישה מותקפת.
יכול להיות שהיא מרגישה מותקפת, ויכול להיות ששיחה כזאת תיישר את ההדורים בקלות.
אולי לא, אני לא יודע.
אבל,
ואולי באמת,
יכולה מצליחה לשים את זה מאחורייך וגמר,
וזהו.
אבל,
לחמותך, תחיי איתה כל החיים.
כל החיים שלה לפחות.
אפשר להבין, אני אצטרך לפייס אותה ולהתקשר אליה.
לא. אז ממש לא צריך כל החיים לפייס אותה.
אבל כן צריך כל החיים לפחות אותה.
כן, אבל אולי אין לך מה לפייס אותה, כי אולי לא קרה פה כלום.
לא על זה, אבל כל פעם, דבר אחר, אני אצטרך לפייס אותה.
או להבין אותה. נכון שאת לא מבינה לפעמים מה שהיא אומרת, מילולית, כי היא מדברת בברזילאית?
יופי.
אז כמו שבן אדם מדבר באיזה מבקע, לפעמים קשה להבין אותו.
ולפעמים מבינים אותו עם טעות.
ולפעמים הוא לא יודע מה להגיד, ולפעמים הוא אומר מילים לא נכונות,
כי הוא לא יודע את השפה.
אז באותה צורה, גם כן כמו, זה לא עניין של שפה,
אלא גם בצורת התבטאות של כל מיני בני אדם, היא שונה מאחד לשני.
תקשיבי,
תקשיבי, זה לקח לי שנים להבין את זה, הנה אני אספר לך משהו. אני לא יכולתי להבין את זה, איך שלפעמים במשפחה של אימא
מדברים אחד עם השני.
בהתחלה אני פשוט
הייתי בהלם.
איך ש... הלו?
כן. איך שסבתא מדברת לסבא לפעמים,
אני לא יכול לדמיין, לדמיין בסיטואציה הכי מטורפת בעולם את אימא שלי מדברת ככה לאבא שלי.
או איך שאורי מדבר לאמא שלו לפעמים, היום כבר לא,
אני לא חושב,
אבל אז בשנים ההן,
לא, לא הבנתי את זה.
אבל היה שם דינמיקה משפחתית
שהיא שונה מהדינמיקה המשפחתית שלי.
וכשנגיד,
כשסבתא אומרת לסבא את הטמבל,
המשמעות היא אחרת לגמרי מאשר אם אימא שלי הייתה אומרת על אבא שלי את הטמבל.
ואת בעצמך, עכשיו אני נזכר, סיפרת לי שהדינמיקה המשפחתית, למשל,
שמשפחת גרינות
היא ממש חנאמי שלנו, נכון?
והם קוטלים אחד את השני וכאלה, נכון? זה מה שאת סיפרת לי.
והילדות שלה גם אמרו שהיא משוגעת ושהיא נפגעת מדברים.
מי, מי, מי?
הילדות שלה אמרו את זה.
מי אמר לך את זה?
הילדות שלה.
אמרו שהאימא נפגעת משטויות.
כן.
אוקיי.
אז אז אז
זה דינמיקה אחרת,
וכשסבתא אומרת לסבא טמבל, זה לא כמו שאימא שלי הייתה אומרת לאבא שלי טמבל, זה כמו שאימא שלי הייתה אומרת לאבא שלי,
הלוואי שתמות, אמן, אני ארצח אותך.
או ההפך, כאילו.
כן, כאילו, שזה יותר חמור מהשני.
וזה כמו שפה, זה כמו ברזילאית לעומת עברית.
זה כמו, זה שפה, זה גם שזה. עכשיו, יכול להיות שהיא רשאית.
יכול להיות שהיא נפגעת בקלות, בצורה שלא מוצדקת מכלום.
שלא מוצדקת מכלום.
או אובייקטיבית, או בגלל שבעולם שלך זה לא מוצדק, ובעולם שלך זה לגמרי מוצדק, כי היא משוגעת,
כמו שהבנות שלה אומרות.
אוקיי? את בחיים לא היית אומרת למישהו זר,
שאימא שלי משוגעת, נכון?
גם על דברים שאת חושבת שאימא שלך משוגעת.
אולי היית אומרת לי, אולי היית אומרת לשירה,
כשאת עצבנית על אימה או משהו.
בחיים לא היית אומרת לאיזה דייט שהגיע הביתה, נכון?
נכון. לא משנה מה היה קורה, לא היית אומרת את המילים האלה.
אז מה, אבל הם לא לא אוהבים את אימא שלהם,
ואת לא אוהבת את אימא שלך יותר בהכרח. אולי כן, אבל אולי לא.
זה פשוט שפה והתנהגות.
תקשיבי,
אנחנו, את יודעת,
אנחנו לפעמים שוכחים את זה, אנחנו ככה התרגלנו כבר בזה.
היא גרה, לא כמו שסער גר.
היא גרה אמיתית.
נכון שהיא הלכתית כמו שסער גר,
אבל מבחינת האמיתי האמיתי,
היא גרה,
היא לא ישראלית.
היא מנסה כל החיים שלה
להשתלב
ולהיות חלק, לא רק מהם להיות יהודייה,
אלא להיות ישראלית.
זה לא קל, זה לא קל גם ליהודים שעולים מאמריקה, את יודעת, לפעמים בחיים הם לא לומדים עברית,
נכון?
כמו שצריך, כל מיני אנשים מבית שמש כאלה.
והם מרגישים, לפעמים,
וגרים באופן כללי, יכולים בקלות להרגיש
רגשי נחיתות.
את יודעת למה הם לא עברו להושעיה?
זו הסיבה.
אני אומר לך, זה אני אומר לך, כאילו, בדרך אגב.
הם לא עברו להושעיה,
הדרך שבה רענן אומר את זה, הרענן אומר,
באנו להושעיה, ראינו שהם כאלה פושטקים שם,
אמרתי, אני לא יכול לקטע את הילדים שלי שם.
זה מה שרענן אומר, זו דרך שבה פחות או יותר הוא מנסח את זה.
אבל האמת היא,
למה, אבל משפחת שריאל, למשל,
לא היה להם בעיה עם זה.
למה?
כי הם מגיעים לשם, הם יודעים יותר טוב מהאחרים איך מתנהגים.
הם לא צריכים את האישור שלהם, נכון?
אם אנחנו נגיע
להושעיה, לגור שם מאיזשהו,
אתה יודע, משהו של הנסיבות,
אז אנחנו לא נרגיש ההפך,
אנחנו יותר יודעים טוב מהם, נכון?
איך לשמור מצוות, איך להיות יהודים.
רענן צודק,
אם הם היו מגיעים כשהם בשמשית,
אז הם עושים את הדרך שלהם, וככה יהודים מתנהגים, וזה וזה וזה.
אם הם היו עוברים לשמשית, הם הרגע נהיו יהודים.
מה, אז כאילו, מה שאחרים עושים, זה אך כי טוב, מה הם יודעים?
אז כל הבנות מסודרות לשרוץ, גם הבנות שלהן מסודרות לשרוץ. מה, מה הם הגיעו לבנות שלהן?
דתיים, מלידה, מגיל אפס, יהודים מאלף שנה.
פה בשמשית הם יכולים להגיד, זה לא, זה אסור.
מה הפואנטה שלי בכל העסק הזה?
בסוף,
ואהבת את הגר, בסוף
היא היחידה בכל הסיפור הזה שהיא גרה אמיתית, מאה אחוז גרה.
ויש לה חוסר ביטחון, היא מתה מפחד, היא מתה מפחד שיגידו,
הרבה, גם היא מתה מפחד שיגידו עליה דברים.
אבל היא עוד יותר מתה מפחד.
היא לא יודעת איך להתנהל,
היא לא יודעת איך להתנהג,
היא לא יודעת זה, היא לא יודעת...
הנה, באים איזה כמה דוסים חכמולוגיים מהושעיה,
והם מנסים לנהל לה את האירוע, כי היא לא יודעת איך להתנהל.
זה מה שהיא שומעת.
כי היא לא יודעת איך להתנהל.
ושוב פעם, שיהיה ברור,
זה לא מצדיק שום דבר ממה שהיא עשתה לך.
אני מדבר מפה מבחינה פסיכולוגית.
אולי, אני יודע למה גם פסיכולוגית, לא ישרתי איתה,
אבל זה מה שאני מתרשם ממנה.
היא מפחדת, הבן שלה מתחתן עם ילדה דוסית יהודייה הכי יהודייה שיש בעולם.
והיא לא, היא לא רוצה שיגידו עליה
שכאילו היא לא מספיק טובה.
כי אף אחד לא אוהב שומרים עליו שהוא לא מספיק טוב,
אבל במיוחד זה שכאילו היא לא באמת יהודייה, היא לא באמת כאילו משלנו, היא לא באמת מבינה מה שהיא עושה.
שר, אין לו את זה, כי שר, נכון שהוא טכנית התגייר,
אבל הוא יהודי, הוא תמיד היה יהודי, הוא גדל בישראל בתור יהודי, הוא מדבר עברית יותר טוב ממני ויותר טוב ממך.
אבל היא,
יש לה חוסר ביטחון.
אז פתאום באים אליה מסביב,
ועושים לה איזשהו, היא מרגישה
שהיא לא יכולה לסמוך.
אז היא כותבת לך בצורה לא יפה, זה הכל.
אז נכון, יעל,
זה, זה, זה,
זה בעיה איתה, כי כל פעם, אפילו להגיד לה
צריך
מיטה כפולה,
אוקיי?
זה, זה, צריך להיזהר מאוד קשורים לזה, כי היא יכולה להבין את זה, כאילו, איזה מפגר אתה? תכף אתה לא יודע דבר שכל יהודי יודע, למרות שזה לא נכון.
המון יהודים לא יודעים את זה,
כולל הסבתא היהודייה שלך מלפני אלף שנה יהודייה,
והצאצאית שלה שרף מ... אני לא יודע, נכון?
היא לא יודעת את זה, אבל היא לא יודעת שאת לא יודעת את זה, שהיא לא יודעת את זה.
היא בקלות, בקלות, יכולה להרגיש מותקפת.
ואת יודעת מה?
או שפותחים איתה את זה בעדינות ובצורה יפה הכי שאפשר, אבל ברחל בתך הקטנה.
או ש...
למה? זה לא כזה חשוב.
אמרתי לך שעשרים שנה זה מה שהיה לי אצל חמוטין,
אבל בעשרים השנה האלה לא אמרתי מילה אחת.
אז זה.
את יודעת מה?
זה הרבה יותר חשוב.
השלום הרבה יותר חשוב.
אז כן, פעם בשבועיים-שלושה.
מה אני אגיד לך? לא אידיאלי, אבל זה לא דבר של ייהרג ואל יעבור.
רם, הראתי ליואב, היינו באיזה לילה סדר אצלם בבית לפני, אני לא זוכר, חמש, עשר שנים, לא יודע כמה.
ופתאום מינה באה אליי ואומרת, יו,
הם שכחו את האור במקרר.
את יודעת מה עשיתי?
לא.
ממש דקה לפני לילה סדר?
חיביתי את האור במקרר.
למה?
כי אחרת, היה לילה סדר, ייהרס לה הכל.
זה חשמל, אני לא כזה מתלהב מחשמל.
לא מתרגש כל כך מחשמל.
אז קראתי ליואב שירד.
או, אני לא יודע, אולי סיפרת לי עכשיו או משהו.
אז זאת חמותך. את צריכה לחיות איתה.
זה לא אומר שאת צריכה תמיד לפייס אותה.
בכלל לא.
וזה לא אומר שלמה מותר להתנהג אלייך בצורה מכוערת.
בכלל לא.
ואפילו שהיא גרה, זה גם לא מצדיק כלום. שום דבר.
זה לא מצדיק שום דבר, זה לא מצדיק שום התנזכות.
בטח לא לכלה שנמצאת בשבוע הכי מלחיץ לחיים שלה.
זה לא מצדיק שום דבר.
אני לא אומר שזה מצדיק משהו.
אני רק מנסה לתת הסדר למה יכולה להיות הבעיה.
ואז מה?
אז מה בחדר של שילו,
היא תוסיף מזרון,
תורידי עוד מזרון לידו,
ליד שר, ופתאום נגמר הסיפור, נגמר הסיפור.
לא צריך לדבר עם אף אחד בקלאס.
אוקיי.
את מבינה מה אני מתכוון?
כן. או, יש פתרון אחר, אני לא אומר.
מה שאני אומר,
לא משנה,
אפילו אם היא חרא של בן אדם, ואני לא חושב שהיא חרא של בן אדם.
אבל אפילו אם הבנות של התודוקות היא משוגעת והיא נפגעת מכל דבר,
זה לא ישנה את העובדה שאת צריכה לחיות איתה.
אבל צריכה לחיות, היא משוגעת,
שמשתגעת מכל דבר.
אבל הבן שלו חמוד.
מה הבן שלו?
כן, נכון.
נכון, נכון.
שרה, תצטרך לחיות עם חמות שמתקמצמנת על כל דבר.
והיא נמצא משוגעת בקטע הזה, והיא תצטרך לחיות עם זה.
היא לא יכולה... היא יכולה להתגרש מיואב?
אבל אי אפשר להתגרש מחמותך.
כאילו, אפשר, אבל רק להתגרש מהאיש.
נכון?
כן. את יכולה להתגרש מבעלך, את לא יכולה להתגרש מאימא שלך.
אין מה לעשות, זה החיים.
אם אני לא יכול לסבול את הקמצמנות שלי אימא, אני יכול להתגרש ממנה, נכון?
אם את לא יכולה לסבול את הקמצמנות שלי אימא, אין לך מה לעשות.
את יכולה או להיפרד ממנה, וזה איכסה ואת לא רוצה דבר כזה,
יש אנשים משוגעים שעושים דברים כאלה ומתנכרים להורים שלהם,
או אין מה לעשות, זה המצב וצריך להתמודד עם זה.
ומהבחינה הזאת, חמותך,
את לא יכולה להתגרש ממנה. סער, זי, סער, לא יכול להתגרש ממנה, נכון?
זה לטוב ולרע. היא מקסימה בדברים מסוימים,
היא מאזנה בדברים אחרים,
אבל הוא לא יכול להתגרש ממנה, זאת אימא שלו.
והיא, תרצי או לא תרצי,
תהיי הסבתא של הנכדים שלך.
ממש כמו שסבתא שלך היא הסבתא שלך. לא משנה מה היא, נכון?
מה, אני לא יודע איך לפעמים היא מדברת עליי עם הנכדים שלה? אני יודע.
אז מה?
אז אני יכול לעשות מלחמות.
נו, גם אם אתה עושה את זה.
לא כל עוד אני בסביבה, כי אני לא אתן לה.
אבל... כי היא תהיה סבתא.
לא, כי אימא אוהבת את סער,
ואריאלה פחות אוהבת את דני, זה הכול.
אבל נכון, אימא תגלה סודות שאת לא תרצי שהעדים שלך ידעו, נכון.
זהו, זה המצב.
מה?
מה סבתא גילתה לי?
לא יודע, אין לי מושג.
אבל סבתא אין לה מחסום לפה, נכון?
נכון. אז את יכולה להניח שאימא באיזשהו שלב שהיא תהיה סקמה,
תספר לבת שלך שאת היית,
לא יודע, מוציאה אף מהירות.
כן.
כן, זה, זה, ואת לא תרצי את זה, שהבת שלך תדע מזה, אבל כן.
בסדר, אין מה לעשות.
זה החיים.
אף אחד לא מושלם.
אף אחד לא מושלם. אף אחד.
במיוחד לא אני, אבל גם כל שאר האנשים לא מושלמים.
אז אימא של סער היא לא מושלמת.
את לא רואה את זה, אבל גם סער, הוא לא בן אדם מושלם.
הוא ממש קרוב,
אבל הוא לא בן אדם מושלם.
וגם את לא בן אדם מושלמה.
וכאילו,
זה שהיא ניסחה איזושהי מילה בצורה כזאת או אחרת,
כשאת יכולה להבין מאיפה זה מגיע,
זה לא טוב. זה לא טוב. אני לא אומר שזה טוב, יעל.
כן.
אבל אני אומר, אם זה פטיז נהדר,
אני אבטיח לך שהיא הייתה מדברת ככה גם עם גפן.
כן, אמרתי שברור שהוא אוהב את גפן, נכון?
כן.
את מבינה מה אני אומר?
אבל אותי לא ברור שהיא אוהבת.
אבל אז אני אומר, זה הפואנטה שלי פה.
ברור שהיא אוהבת אותך.
לא, זה ממש לא ברור לי.
מה?
זה ממש ברור לי.
אז לי זה ברור. אני ראיתי אותה ואיך שהיא דיברה עלייך.
היא מתה עלייך.
ההפך! את יודעת מה? ההפך.
היא מדברת על גפן לא כמו שהיא מדברת על אחרים, נכון? אל סתם בן אדם ברחוב.
כן.
נכון או לא?
כן. יופי.
אז את לא בן אדם ברחוב.
סבבה, יש נסיכית?
כן.
Everything is good?
כן.
אנחנו נכנסים לירושלים.
כן, נו, חמונה.
תודה, בוש.
ביי, חומץ.
ביי.