היי הבוש, לא שמעת את ההקלטה שעשיתי לך.
שמה?
שמעתי אותך שאני לא מצליחה להחליט,
ושלא נעים לי כאילו שבגללי הלו"ז שלך מתבלבל, אז כאילו פשוט תעשה משהו טוב לך, ושאני אחליט כשתשא מה אני עושה.
אוקיי, זה מה שאני כן ראיתי. אז הנה, אני יכול להגיע אלייך
בתוך עוד עשר דקות.
אני מתלבטת ממש מה לעשות, כי כאילו,
מצד אחד בא לי כבר לחזור הביתה,
מצד שני, אני כבר יושבת עכשיו ולומדת פה, ואני כאילו דווקא מרוכזת,
וכאילו,
כשאני אגיע הביתה אני אהיה מותשת,
וגם בא לי ללכת להגיד לזמזם שלום, וזה אפילו שאני לא רוצה... אבל אל תקניב, תהיי עצובה. לא, לא יקניב, לא יקניב.
את בטוחה, אמא אומרת לך, תקניב.
אוקיי, אבל אני ילדה גדולה, אז אני יכולה להחליט.
נכון.
אפילו שהיא חושבת אחרת.
נכון.
הם לא מצליחו להחליט עם מה לעשות.
מה שבא לך, מאמינה, אבל את צריכה להגיד לי.
מה עכשיו?
חמש ורבע.
נגיד נגיע הביתה עד שש.
וואי נגיד פתאום.
אני אבוא הביתה וזהו.
אז אני בדרך אלייך, מאמינה. נכון עדיף לי לבוא הביתה וזהו? לדעתי, כן.
כי אם אני אבוא הביתה בשש יהיה לי הרבה זמן ללמוד.
אני מבין, הבנתי את הקטע הזה.
בבית אתה לא יודע את זה מצוין, לא?
כן, פשוט כאילו,
גם זה באמת מתחיל בשבע, אבל אף אחד לא יבוא באמת בשבע.
אז כאילו, אני לא הייתה פה עד אמצע הלילה.
נכון.
במיוחד שאת לא נוסעת, כן.
כן.
טוב, יאללה, אז אני אצא רק שיהיה לי איזה קטעים. טוב, אז אני אעבור למקום שלנו, טוב?
טוב.
ביי, בוש.