לא, אני נקרא אותך כעיניי בפרוטוקולר.
ארבע? כן, יעלית, מה העניינים?
שומע אותי? כן. אתה ראית מה היא כתבה לי?
שכאילו שיהיה ברור שזה, בקיצור.
לא, ועכשיו בתמות, לא בתמות, עכשיו בסדר, אבל שאלת צודקין. אמרתי להם, אני לא יכולה לבוא לראיון, הם אמרו, תחליטי מה את רוצה.
הם רוצים שאני אבוא, אצא מפה מהקפסולה, ימצא על פה את אלוי,
בשביל לבוא לראיון, שאולי הם יקבלו אותי.
מתי?
ביום שני.
הם לא מבינים כאילו שאני בן אדם.
אני לא ארצה מפה בשביל שהם אולי יקבלו אותי.
אני לא רוצה.
אמרת את זה להוריד?
לא, זה תראה לך קטע שהיא חייבת לי את הימים האלה בכל מקרה.
היא כתבה לי, אני לא רוצה שיהיה אי-הבנה,
אז כתבתי לה כבר הייתה אי-הבנה.
אני הבנתי ככה וככה, ושאלתי אותך גם אם זה בשלב שאת שעושה לי את זה בסדר,
ואת התחייבת לי על הימים האלה בכל מקרה.
מה היא ענתה? השנייה הקלטתי לה.
השנייה הקלטתי לה,
ההקלטה הסתיימה והתקשרת.
מה, אז היא עוד לא ענתה?
בסדר, אבל לא, והרכזת,
היא חייבת לי. הרכזת של שלב"א לא חייבת לי כלום.
כתבתי לה, היא כתבה לי "אתה יכול לי לבוא לראיון ביום שני",
אז כתבתי לה, מה נעשה, כתבתי לה, אני בקפצולה במגרשך,
מה אפשר לעשות?
וכזה היא הצליחה להחליט אם הצבעה או לא.
בשביל להתקבל צריך לבוא לראיון.
אפשר להתראיין בזום?
לא שאלתי.
תשאלי.
טוב. תשאלי אם אפשר להתראיין בזום. עכשיו, להתקשר להורית או מה?
לא, לא יצא לי, הם לא, הם פשוט מטומטמים, וזה לא יעזור,
ולא יעזור, מטומטמים. הדבר היחיד שיצא לי מזה שתדבר איתה וסתם,
כאילו,
נשעצבן עליה זה שאם אני בכל זאת תרצה שנה הבאה לתוס את התפוצות, אני לא אוכל.
אין לי שום סיבה לצעוק עליה, איש את מטומטמת, ואני לא אחנך אותה.
טוב, אז תבערי, הדבר הכי חשוב, תבערי אם את יכולה להתראיין בזום.
אוקיי?
סבבה.
טוב, תעדכני אותי. טוב, מותק?
טוב.
ביי, יושב.