היי, תינוק.
מה קורה?
מה ההתעללות הזאת? אתה מוכן להסביר לי מה קורה?
סקרת הודעה.
אני קראתי, אז מה, היא עכשיו גילתה את זה?
כן.
היא עכשיו דיברה, כאילו, עם המנהלת של כל הסיפור.
עם המנכ"לית שזה, כאילו.
חכי שנייה, חכי שנייה. הטלפון שלי עובר עכשיו לאוטו.
חכי שנייה, חכי.
אוקיי, אין לי בטריה כמעט אבא.
אז אני מתקשר לרוני.
גם לה אין בטריה ואנחנו לוקחות את הטלפון שלה למוביץ.
טוב, אז מה, את לא רוצה, כאילו, להתקשר למירב? אני רוצה, אבל אין לי ברירה.
לא, תקשיב.
אני מנסה להשיג את, בדיוק התחלתי להקליט לאימא.
אני מנסה להשיג את המרב הזאת חמש דקות. אם אני לא עונה ברמת העקרונות, אני נגמר לבטריה, ולא יהיה לי עכשיו שעתיים וחצי בטריה.
אם לא, אז שאם את עיסקת במספרה של האורית הזאת, תדברו איתה ותבינו מה הסיפור,
ואם הם לא יכולים להבטיח להישארו בסיפורים הנטפה, נשבור להם בזיכרון מנחם, וזהו, וכאילו, מה נעשה?
אבל השאלה היא אם בכלל לזיכרון מנחם הם יכולים לקחת אותך עכשיו.
אני יכולה לנסות.
אז להתקשר למירב או לא?
לא, לא למירב.
לאורית.
אורית זה המנכ"לית שלהם.
מירב לא יודעת מה החיים שלה, כמו שאתה רואה.
אבל היא... טוב, אני חייבתי שהיא...
משקרים לנו.
ממש, כי זה פשוט חוצפה שלא תיאמן.
כי איך הם לא מספרים את זה?
איך הם לא מספרים את זה למלחמות?
היא עוד אומרת לך, אל תספרי לבנות האחרות.
הלו.
כן.
טוב, תשמעי, תתקשרי קודם כול למירי,
תראי מה אפשר לעשות בקטע הזה.
לא, אני לא יכולה להתקשר עוד מירי. הפעם הבאה שאני מתקשרת למירב זה ישגור, אני לא יכולה לעשות סדר.
אני לא יכולה להתיישר עוד פעם למירי לשאול אם יש אפשרות. אני יכולה להתיישר למירי בתחנונים להגיד לאט-אקסיבי בתלולת התפוצות,
את לא תצטערי אם תיקחי אותי, אני סוגרת עכשיו. אני לא יכולה עכשיו להמשיך לשגע אותה. עכשיו הסיפור הוא שהיא עשתה לי טובה.
טוב, אז את לא יודעת מה המספר שלה, רותי המנכ"לית, נכון?
אמא יודעת, אמא יודעת.
אימא יכולה להציץ? איך אמא יודעת?
היא חברה של אחותה.
טוב,
אני אדבר עם אמא, אני אדבר עם אמא כי אני רואה שהיא מתחילה בדיוק שיעור, אני לא רוצה לשגע אותה. ביי. טוב ביי.