כן יריד, מה העניינים? היי, הוא היסטורי שלא עניתי מקודם.
לא נורא.
הייתי בעשית באמצע משהו, התקשרת הרבה פעמים.
אני לא מאמינה שלוש בלילה, חשבתי שזה שתיים עשרה.
מה את לא מאמינה?
ששלוש בלילה, חשבתי שזה שתיים עשרה.
זהו, שכל העליות האחרונות כבר ישן, זו פעם רעשית.
אני אתמול נרדמתי, גם שלשום נרדמתי.
אני ממש מתרגשת, כי מחר אני חוזרת הביתה.
גם אני... תגידי, דיברתי מי?
עם מי?
עם מירי.
אה, כן, דיברתי איתך.
מה היא אמרה?
גם דיברתי עם האלה של התפוצות, התקשרתי למזכירה, היא אמרה שהיא עצמה לא דיברה עם מירי והיא תבער את העניין וזה.
ואז התקשרתי למירי, אמרתי לה,
אמרת, מירי, את יודעת, יש לנו קשר מאוד קרוב, מאוד פתוח,
וזה, אז במקום לעשות פרוצדורות מאחורי הגל שלך,
רציתי פשוט לשאול אותך מה הסיפור, ואז היא אמרה,
מה פתאום, אף אחד לא דיבר איתי, הפוך,
תגידי לניצה עכשיו שתתקן את האגודה,
וזה שאני רוצה אותך ברשימות שלי. וזה, קיצר, אז אמרתי לה, אה, כנראה נפלה אי-הבנה, באמת, זה נשמע לי מזר מאוד,
כי ממך אני הבנתי שאת כן בעד שאני אשאר, וזה.
קיצור, אם כנראה לא דיברו איתה, כנראה הם ראו זיכרון מנחם, אמרו, היא חיה בסרט, ואתי, כאילו לא.
מה את אומרת?
זה לא רציני, מה?
כן.
עכשיו הכל מסתדר, כאילו?
כן.
יופי. אז יש לך תקן צל, כאילו?
לא, זה לא סגור עדיין, אבל אם את לא יזכרו את זה, אז אף פעם אני אדבר עם ימי.
ועכשיו תדברי עם האלה, כן?
מה?
עכשיו תדברי איתם, ותגידי שהיא אמרה שזה בסדר דווקא.
כן.
אני אגיד לה, אני אגיד לה מחר.
טוב, סבבה.
טוב, את הולכת ללשון עצום מחר, את יודעת או שאת לא יודעת?
כן, ולא ממש אכלתי אוף.
מה לא זכרת?
לא, לא ממש אכלתי, כי כאילו היה לנו ערב בזמז עמד איזה 11 ואז לא, כאילו, במתי היה אפשר לקנות?
איזה, אז אכלנו קצת פציטים,
את יודעת, אבל אתה יודע, זה כאילו מה שאכלתי היום עכשיו.
מה, רק פציטי?
אני עכשיו אכל עוד איזה פציטים,
לחמני או משהו, אבל...
את לא יכולה לעצום שתי ימים מאמינים. אם את לא אכלת היום, אז את חייבת, את לא יכולת לך.
בסדר, אם אני ארץ כזה ומחר אני אשמור את הצומן, מה לעשות?
טוב, בסדר.
זה הצום הזה קטן עליי, הייתי אמור לתת אמסטרדם בצום הזה.
כן.
אוף, אבא, נמאס לי מהקורונה, נמאס לי, נמאס לי, נמאס לי, אוף.
גם לכולם נמאס.
לא, לי יותר נמאס לי, באמת.
כן.
אני רואה את כולם, אני יותר מבואסת.
מי אפשר מפחד שיהיה לו אודיסי לאמריקה, נכון?
אני כבר לא יודעת מה אני רוצה, ואם אני אטוס, ויהיה דפוק שם, כי הוא עוד מהקטע.
אם כתוב אותי ויהיה דפוק שם, תחזרי, הביתה.
דרך אשר היום דיברתי איתם,
אמא זאתי דיברה, כאילו ניצלתי את ההזדמנות כבר שהתקשרתי.
היא אמרה, כרגע הדיבור הוא שאתן טסות אם נקבל אישור ממשרד הבריאות.
היא קודם אמרה, אם נקבל אישור ממשרד הבריאות.
התקשרתי, ואז אני אכנס.
הם רוצים לשלוח, גם ספציפית אני יודעת שהבית הספר שלי מאוד מאוד מחזיק מבנות שירות, הם ממש כאילו לא פותחים שנת לימודים לבנות שירות.
אבל משרד הבריאות יכול להיות שאולי יאשר את זה.
הסבירו לי שארצות הברית הכל שלוש שבועות אחרי ישראל.
כן, לא על השטויות.
למרות שדיברתי עם מי ששם, שהייתה שם כאילו שנה שעברה,
והיא הסבירה לי שבאמריקה זה מחולק לרמזור.
כאילו אזורי אדום, אזורי צהוב ואזורי ירוק.
כן. זה כמו מה שזה אומר באד... זה...
כאילו צהוב זה כמעט אדום, זה לא אדום.
וזה גם לא ירוק אבל.
אז שהיא לא יודעת שעכשיו שטח טוב.
אבל היא אמרה נגיד שהיא יודעת שהשבוע הם פתחו קמפ, כאילו מה שאנחנו קוראים חודש נוסף בארץ.
כאילו שלדים כל יום באים לפעילות בקבוצות קטנות וחוזרים הביתה.
אני לא מבין אבל את הקטע. כאילו מה ההבדל בין להיות שם ולהיות בארץ?
לא יודעת, זה מפחיד. כאילו זה לא רק שבארץ אין.
נכון, אבל זה מפחיד לטוס לב.
אחרת לכל הבלאגן הזה. כאילו
זה מפחיד קצת מפחיד אותי.
לא, לא, אין מה להתפחיד.
ואם אני חולה שם בקורונה...
אז בי היא חולה ותשכבי המיטב. לא רוצה, זה מפחיד. זה מפחיד מולכת לבית חולים באמריקה. זה מפחיד, כאילו... מה פתאום בית חולים? איזה בית חולים? תשתים רק עוף
ותיקחי אדוויל ותשבי המיטב פה. זה מפחיד אותי.
לא, זה לא מפחיד.
פתאום חוני אותי זה ממש.
כאילו זה גם ככה מפחיד ברמות במשרד התפוצות וכאילו אם
לפני חצי שנה אני מדברת הייתי אומרת לך כן אני אסתדר אני אלך לבד לרופא שיניים.
על ית חולה שם בקורונה... כאילו זה מפחיד.
זה מפחיד אותי. אני לא ידעתי אם אני כאילו כבר כל כך רוצה לטוס.
זה מפחיד אותי גם.
ירד לי קצת חלק מהחשק.
נכון בגלל הקורונה המספנת עוזרת.
בגלל זה מסיבת סיום.
היא אורזה.
תח.
אז אני הכי כבד בחיים שלי.
טוב בואי נחכה ונראה מה יהיה. בכל מקרה בספטמבר לא תפוסי, נכון?
נכון.
ואז בואי נחכה ונראה. ואז אני גם אבצע את הרכבת ופשוט אני אפסיד שאלה מהחיים שלי.
את מרחמת על זה יותר מדי.
לא נכון, אל תגידי לי את זה.
לא, אני כן אומר לך את זה כי לא קרה סיום.
לא קרה כלום. תראי, מה עכשיו את גם בביצולים, זה הכל רגיל. מה? מה באמת היה?
אתה צריכה לשים משיחות?
לא נכון, לא הכל רגיל.
מה? מה? אני אמורה להיות תוכנית באמסטרדם.
מה?
אני אמורה להיות תוכנית באמסטרדם.
בסדר, אז מה?
קודם כל זה לא יהיה בסדר. הכל הכל רגיל, הכל לא רגיל.
הכל דבוק.
הכל יהיה בסדר, נראה לי את הכל יהיה בסדר.
תני לדברים לזרום, ומה שיקרה, יקרה.
אין לה כאילו,
זה המצב כאילו כרגע בעולם, אז נמצאים באיזו אי ודאות, מה אפשר לעשות?
הם מקווים לחיות.
מצביעים שאני אפילו לא יודעת אם אני בארץ או בחו"ל שנה הבאה.
מה? מה? מה?
מצביעים שאני אפילו לא יודעת אם אני בארץ או בחו"ל שנה הבאה.
אבל זה גם כאילו קצת מעניין, לא?
זה כזה מתח.
שנייה.
אבא, תעשוי לדברים.
אני לא יכולה להגיד לזה.
שנייה.
אוקיי.
שנייה.
זה השאלה.
זה השאלה. אה...
אני לא יודעת.
למה?
אני אסבור לך.
תעשוי לי הפוך.
מה? תעשי לי הפוך. אני בדרך כלל לא אמור להיות לי יותר.
אה...
אני רוצה שאני אבדוק תכף ואני אמצוק עוד חמש דקות, ואם כן אני אכניס לך לנצחת.
אבל אל תגני על זה.
שנייה.
אה...
נדע כמה מחר, יאללה?
בשמונה.
וואו.
כן.
אז אה...
כל יום אני בוכה בגלל הקורונה, אתה רואה?
כן, אבל את בוכה לכולם או את בשיחות איתי?
רק לך.
טוב.
אז זה מחיר.
בכל פעם שאני מדברת איתך, ואז אני מדבר על הקורונה, אני בטעות מתחילה לבכות.
בסדר, מותר לך.
זה באמת עצוב.
אבל, אבל כאילו,
אני, אני לא יודע, אני לא חושב שאת הזה נורא, אני יכולה להיות הרבה יותר גרוע.
אני כבר לא יודעת אם בא לי לטוב.
למה?
כי אני לא יודעת.
כבר הראש שלי מתרגל למחשבה שאני לא אטוס, אז עשוי אצלי כל החשק.
אוקיי, אז כאילו, אז זה טוב. מה את רוצה?
אז כן.
לא יודעת כבר מה אני רוצה.
מה תרצי? מה שיהיה, זה תהיי אם אני רוצה.
טוב.
אני לא מותר לך לתשובה, זה בסדר. זה לא...
את יודעת.
לא יכולת. אמר לי את מריחם את העצמך יותר מדי.
לא אמרתי מריחם את העצמך יותר מדי. אמרתי מריחם את העצמך, כאילו.
אז זה עושה אותך עצובה, את מבינה?
כן.
וכאילו,
אין מה להיות כזה עצובה.
אז אם את כאילו בוכה לאבא, אז מותר, זה אפילו טוב.
אבל, אבל, כאילו, אבל באמת, באמת,
אני לא חושב שזה כזה אסון, וכאילו,
יכול להיות שגם לא יהיה בכלל קורונה גם. כאילו,
אני לא מתבאסת לאנשים.
מה שאני מתכוון, שמריחם יותר מדי,
זה שכאילו,
את כבר מתאבלת על משהו שעוד לא קרה.
כן, אני יכולה לדעת, ואני צריכה להחליט, ואני,
זה לא בכלילה, זה קורה בראש. הראש שלי צריך לדעת,
כאילו, אז הראש שלי פשוט עוד עכשיו בונה לעצמו תבנית שאני נשארת פה בארץ.
בוא נראה מה?
הראש שלי בונה לעצמו עכשיו תבנית שמכין את עצמו לזה שכאילו שיש מצב שם לטוס.
זה עוד מצטער, אבל, זה בסדר גמור.
אבל,
כאילו, לא נתאבל על דבר שעוד לא קרה, כי בסוף אולי זה לא יקרה, ואז סתם התבאסת,
חודשים סתם.
כאילו, תראה,
תבקשי שזה יקרה,
ואז תתבאסי, אם צריך, אם יבוא לך.
כאילו, זה, כאילו, את מבינה מה אני מתכוון?
כאילו.
כאילו, בסוף יצא שסתם בכית והייתה תשובה, וזה הרס לך מלא זמן, וזה היה סתם.
זה יכול להיות, זה ממש יכול להיות.
כי גם אם ימשיך הקורונה, איילית,
אז מה?
כאילו,
בסוף יחזרו לבתי ספר,
ויחזרו לעבודה,
אבל היום היא אמרה לי, אם משרד הבריאות יאשר, ואם המצב ימשיך ככה, כנראה גם לא יהיו טיסות.
כאילו, לא הצלחתי להוציא ממנה, אם הם באמת דיברו שכן נטוס, היא לא רוצה, היא לא רוצה, היא לא רוצה, לא, לא, לא, זה לא שהיא לא רוצה, אני ממש חסרתי לה, סיימתי את הכושך. היא לא יודעת, הם באמת לא יודעים.
נכון.
הם באמת לא יודעים.
נכון.
אנחנו לא יודעים, מה יהיה?
אבל אנחנו כן יודעים שהמצב הזה לא יימשך לנצח.
ושבאיזשהו... אבל זה לא יכול להימשך עוד שנה הבאה.
מה?
המצב הזה.
לא, המצב הזה לא. הקורונה כן,
אבל המצב הזה לא.
בסופו של דבר, אנשים יצטרכו לחזור לעבודה ולעשות טיסות וזה,
וכאילו חלק מהאנשים יהיו חולים.
לך אין סכנה של להיות חולה, יעל. את מבינה את זה.
כאילו,
במקרה הכי גרוע,
תהיי חולה. אז תשכבי במיטה, והחברות שלך יהיו במידוד איתך, ויביאו לך מרה קוף,
ותקחי שתי אדוויל, ואחרי שבועיים תבריאי,
ואז בכלל הכי טוב, כי אז את כאילו תהיי מחוסנת לפחות לקצת זמן.
אז כאילו,
מה יכול להיות?
אז בהתחלה פחדנו שאולי, כאילו, מה זה פחדנו?
המשרד הבריאות וזה, פחדו שמה, אולי בעוד שנים כולם ימותו.
כל העולם.
אז זה היה כזה זה. אבל עכשיו אנחנו יודעים שלא, נכון?
כן.
אבל זה כאילו,
זה כאילו,
זה לא כזה, כזה, כזה נורא. את מבינה? זה כאילו בעיה. כמו שיש בעיות בחיים, יכול להיות גם,
אתה יודע, התקפת שפעת רצינית בפנסילבניה, אז מה?
אני מבינה, כאילו,
חלק מהחיים.
זה כאילו,
יש תקלות, יש דברים שלא עובדים בדיוק כמו שאנחנו רוצים וכמו שצריך.
תמיד יש איזשהו חוסר ידיעה.
הנה, הבנות שהיו השנה,
היו בטוחות שהן יהיו שנה.
נכון?
כן, נכון. נתניה להם ידיעה, ובסוף הם היו בקושי חצי שנה, נכון?
נכון, וגם אני.
לא, אבל את לא, את לא נכון.
את לא העיפו אותך מזמזם והלכת להתחיל לעבוד באיזה בית ספר
מוזר.
כן. נכון?
אז הם חשבו שהם ידעו מה שיהיה, והם טעו, נכון?
אז נגיד שהקורונה עכשיו תיעלם לגמרי,
אז מה, מי יודע מה יהיה בעוד חצי שנה,
שאולי תהיה מגפה אחרת, או תהיה מלחמה,
או מי יודע מה יכול להיות,
נכון?
כן.
אז אפילו אם הקורונה הייתה מחר נעלמת, את חושבת שאת יודעת, אבל באמת את לא יודעת.
אבל תאריך החיים מתבאסת אם לפני פסח היו מחזירים אותך מאמריקה,
או מאוסטרליה, או מאני לא יודע איפה,
וזהו, זה נגמר. ועכשיו את צריכה לחפש איזשהו מקום מאפן לעשות שירות לאומי.
כן.
נכון? זה היה הרבה יותר גרוע.
אז נראה לי, לפחות ככה נדמה לי, שזה היה יותר גרוע.
עד שהתחלתי לחבר עם כל הילדים ועם כל הזה,
והקהילה, ואת צריכה פתאום לבוא הביתה.
וכאילו,
ולא רק לבוא הביתה, אלא, את יודעת, להיות חייליה באיזה בית ספר.
אוקיי, אבל תקשיב.
אנחנו כל הזמן מדברות בינינו על זה שבשנה הבאה בנות יעזבו בתחילת קהילה.
למה?
בגלל שזה פשוט אי אפשר להתחיל ככה.
וזה מפסיד להתחיל ככה בארץ אחרת.
אי אפשר להתחיל ככה, כשאמרתי, הייתה זיהום אחת היא קורס,
וחי עם עצבני,
והמחלקות כולן בלחץ, ולא רוצים שיתקרבו,
ואין אמון באף אחד. אי אפשר להתחיל ככה, זה מאוד מאוד קשה.
מה פרחה אם לא יעזוב בתחילת השנה?
לאן הם יעזבו? לא, אנחנו מדברות על עבודת שירות החדשות.
אני מבין, אני מבין. בנות יעזבו, לא יראה להם טוב, לא כיף בזמנה.
אני לא מבין. לאן, לאן, לאן, לאן הם יעזבו? לא יודעת. בנות גם רצו בשנה הזאת, הם יעזבו בשנה הבאה. זה לא משנה,
לא אכפת לי לאן הם יישכו, הם לא מעניינות אותי.
זה לא כיף להתחיל בכזה מצב, זה לא כיף.
וזה לא כיף, בטח לא בארץ אחרת, שאת לא הייתה צי שפה ואת לא מכירה אף אחד,
וזה מבאס אותי.
אה, את אומרת, להם יהיה קשה אפילו כשזה בארץ. וזה מבאס להיות חולה בקורונה, אני לא יודעת אפילו שאתה מוציא את זה, לא. וזה לא הייתה מבאס להיות חולה בקורונה, שתפריעו את האנגלית.
יעל. אני לא אטוץ בכל מחיר. יעל, את סתם מפחידה את עצמך,
האנשים שם יודעים עברית,
הם מטפלו בכם, יש שם, כל המורים שם, ושלושה רבים מהקהילה שם, זה בכלל ישראלים יורדים,
ו...
או לא יורדים, או בשליחות, או כל מיני כאלה.
זה לא ש...
א', את יודעת אנגלית מספיק,
ב', יש שם,
את תהיי שם עם חברות שחלק מהן יודעות אנגלית,
וג',
את כאילו לא לבד שם.
את לא, את לא כאילו נוסעת לגור באזור אל במערב התיכון.
את כאילו נוסעת למקום מסודר עם אנשים, עם רופאים, הקהילה שם, את לא תראי רופא מחוץ לקהילה,
חצי מהקהילה שם רופאים,
החצי השני עורכי דינים,
כולם מדברים עברית,
כולם מתכננים לעלות לארץ ואני לא יודע מה.
ההפך זה יכול להיות,
אם זה יקרה,
זה יכול להיות שזה יהיה השנה הכי משמעותית באמת
להיות כאילו שליחת עלייה כזאת, או שליחת ציונות כזאת באמריקה.
יכול להיות,
כאילו אני לא אומר את זה סתם כזה שמח, אבל זה באמת נמצא ב...
מדברים על זה, תדעי לך, כל היהודים האמריקאים,
אני כל הזמן בצ'אט עם המשפחה האמריקאית שלי כאילו,
תדע, וואטסאפ,
והם כולם מדברים על לעלות לארץ.
נכון, כי אנשים ברוכים משם.
נכון, וזה יכול להיות. אנשים לא רוצים להיות כאן.
לא, לא, לא, לא, לא בגלל הקורונה, לא רק בגלל הקורונה.
בגלל כל הכושים שמשתוללים,
וכל המדינה שם מתפרקת מאלף סיבות שלא קשורות בכלל לקורונה.
לא משנה מאיזה סיבה, המקום מתפרק, אנשים ברוכים משם.
אז יכול להיות שזה השנה הכי משמעותית. אתה הרי לא רוצה ללכת לאמריקה בשביל לגור שם כל החיים, נכון?
נכון.
רוצה ללכת בקטע של ציונות, נכון? שיהדות זה ציונות, נכון?
כן.
אז יכול להיות,
כי רוב השנים, תשמעי יעל, בסופו של דבר,
רוב השנים ורוב הפעמים ורוב הזמנים,
יש איזושהי בעיה, כי את כאילו מגיעה לאמריקה, ואת כאילו,
האנשים שם עשירים ושמחים בחלקם,
וטוב להם וזה, ואז כאילו הוא בא להגיד להם,
תעזבו את הכל ולכו לארץ ישראל, נכון?
כן.
זה קטע כאילו, לא, לא לעניין כזה קצת, נכון?
כן.
ויכול להיות, אני לא אומר את זה בתור עובדה, זו סתם מחשבה,
יכול להיות שזה הזמן
הכי משמעותי
של להיות, יכול להיות שלא, אבל יכול להיות שכן,
יכול להיות שזה הזמן הכי משמעותי של להיות
שליחה כזאת.
ואני לא יודע, אני לא יודע, אני אומר, זה אפשרי.
כי אז את באה לשם,
ואנשים ממילא חצי במחשבה שלהם לבוא לארץ,
ואת באמת,
כאילו, יכולה להיות הגורם המשפיע של משפחות ואנשים שיחליטו לבוא לארץ, ולעזור להם לבוא לארץ, וכאלה.
ובסופו של דבר גם אחרי זה, כשתהיי בארץ, נכון? והם יבואו,
אז הם יכירו כזה רק אותך כזה, נכון?
כן.
אז אני אומר, יש איזו משמעות, בסופו של דבר ראש שירות לאומי,
לא בשביל הכיפים,
נכון?
כן.
באמת, באמת, כאילו, את רוצה שיהיה כיף והכול,
אבל זה לא בשביל שיהיה טיולים לאמסטרדם, נכון? זה אחלה שיהיה טיולים לאמסטרדם,
אבל זה לא המטרה.
כן. המטרה היא לעשות,
לשרת את עם ישראל, נכון? זה שנת שירות, שנתיים שירות, נכון?
כן,
כן. זהו הצבא, נכון? גם בצבא בטוח יש דברים כיפיים,
אבל אתה לא בא לצבא בשביל הדברים הכיפיים, נכון?
אתה בא לצבא, כן. ויהיה איזה סבב.
אנחנו הולכים לצבא, בנו אותם, ואנחנו עושים שירות לאומי.
אז אני חושב שאתה יודע מה, אפילו זה זם-זם.
אני יודע,
זה פחות כיפיים ופחות זה,
אבל בסופו של דבר,
להורים שאת עוזרת להם, ולילדים שאת עוזרת להם, ולכל הדברים האלה שאת עוזרת להם,
הרבה יותר חשוב העזרה שאת עוזרת היום
מאשר מה שעשית לפני חצי שנה.
כי היום אנשים כאילו מפחדים,
אנשים לא באים לבתים,
והילדים כאילו קשה, לא הולכים מחברים לחברים, נכון?
כן. הרבה פעמים, ואין קייטנות,
ואין זה, זה לא שאלה נורמלית.
אז כל הדברים שאת במילא עושה, ושעשית כל השנים,
שעשית כל החודשים, סליחה,
אז זה גם, זה כמובן מאוד מאוד חשוב, אבל זה יותר חשוב ויותר משמעותי, לפי דעתי,
נכחת הסיפוק, ונכון שזה פחות שווה, נכון?
לילדים, שאת סתם משחקת איתם, מאשר ימצאו עליהם תולם, ברור.
אבל אם אפשרת עזרה להורים, אם אפשרת עזרה לילדים, אם אפשרת עזרה למשפחות, אם אפשרת עזרה לצוותים הרפואיים,
וכל הדברים האלה שאת עושה,
אז היום זה הרבה יותר לפי דעתי.
היום, הדברים הקטנים, שהם קטנים, אז הם פחות כיפיים,
אבל הם הרבה יותר משמעותיים.
כי היום, למשל,
יש ילד נסטרטן בבית חולים,
אז
תיקחי את מיכל הרמן, למשל.
בסדר?
כן.
אז כאילו, לפני שלושה-ארבעה חודשים,
זה נכון שעזרת לה וזה,
אבל כל הכיתה שלה, כל הזמן רב הוא מי יבוא לבקר אותה בבית חולים, נכון?
כן. אני מתכוון רב הוא פשוטו כמשמעו.
כן.
היום זה בעיה לבקר בבית חולים, לילדות חברות שלה, נכון?
כן.
סתם דוגמה.
אז כשאת נמצאת שם,
אמנם זה פחות כיף וזה לא עם עגלה, אני לא יודע, או מה שזה שונה והכול,
אבל את במצב של הרבה יותר לעזור במצב הזה, את מבינה?
כן.
כשההורים הם חולים בקורונה ואין להם מי שבבידוד או משהו כזה ואין מי שיטפל בילד,
זה יותר משמעותי מהתמיד.
נכון?
כן.
כאלה דברים. זהו, זה מה שאני חושב.
וגם באמריקה, אם היא אמריקה,
יכול מאוד להיות שזה שנה ממש משמעותית,
יחסית לשאר הדברים. ובסופו של דבר,
כן, זה נכון, הרוצה למצוא לאמריקה כי זה חוויה,
וזה כיף, וזה מיוחד, והכול,
אבל את עושה את זה גם בקטע של
אידיאל, נכון?
כן.
ויכול להיות שמבחינת האידיאל,
זה יותר שווה,
ויותר חשוב.
הנה, את בעצמך אומרת שבלי קשר לאם ירשו לך ללכת,
את מפחדת טיפה ללכת יותר משפחדת לפני,
נכון?
נכון.
זה אומר שיהיו בנות שלא ירצו בכלל ללכת.
אז מתי זה יותר חשוב ללכת, כשכולם רוצות או רק כשחלק רוצות?
כן.
מבינה?
לא, אז שיהיה לך גאווה במה שאת עושה,
ונכון שזה לא מושלם,
לא באשמתכם, לא באשמת זמזם, לא באשמת אמריקה, לא באשמת כלום. יש מגפה בעולם,
וזה לא מושלם,
אז הדברים יושבים, אבל לעשות בזמן של מגפה או בזמן של תקלה, בזמן של בעיות,
חצי ממה שעושים בזמן שהכול, זה יותר שווה מהכול, את מבינה?
כן.
זה דעתיות, לא חייבת להסכים.
טוב.
טוב, תרומים.
טוב, אבא.
אני אוהב אותך מאוד, וגאה בך מאוד, ועכשיו תלכי לישון טוב,
כי לא קוראים לך, אני לא גאה בך בזה שאת לא הולכת לישון.
טוב, תזכור חזק את כל הסיפור.
אבל בשאר הדברים אני גאה בך.
גם את רצתה ביש? אני זוכר את הפתיחה.
אני גאה בך.
יופי לילה טוב לפיחה שלי, היה לאביב.
תודה, אבל לילה טוב. את עוד התנגדת יותר טוב עכשיו?
כן.
יופי, חומץ. ביי לכם.
ביי לכם.