מסכן, כיף תורנות. בני, מה נשמע?
בסדר, לא הצלחתי להגיע.
לא הצלחת להגיע, למה?
כי יש שם הפקקים מטורפים.
וואי, אז איפה אתה עכשיו?
אני בכניסה לבית שמש חזרה. איזה מסכן, אז תבוא כבר למסעדה הזאת.
אתם כבר שם?
אני בביג, אני באה, אני פוגש פה אנשים, מתאפרת וקרווקת, אני באה.
בלי לחץ, בלי לחץ. כן, לא, אני מתה מרעב, אני...
מה? היה פקקים כל הדרך, ואחרי זה היה פקק,
אתה יודע, מהסוג הפקקים שלא זזים בכלל בהר המנוחות?
איזה זוועת, לא, איזה באסה גם להם, זה מן הסתם, לא רק אתה, לא הצלחת להגיע.
בטוח שגם לאחרים אי אפשר להגיע, כי זה לא רק היה ביחוד של ירושלים, זה גם היה בתוך
הר המנוחות. אבל תגיד, אתה חושב שאבא שלך ואסתי הצליחו להגיע לפה?
לא, הפקקים בכביש לא היו כאלה נוראיים.
הבנתי. הפקקים בהר המנוחות היו מזעזעים.
וואי, איזה באסה.
ממש יצאת מוקדם, כאילו, מה זה
פרגנתי לך? באמת יצאת, היית בשש בחוץ, כאילו,
יצאת מוקדם.
הייתי, יצאתי, הגעתי, הייתי איזה 20 דקות שנה בפקק, אז התייאשתי,
הבנתי שאני לא הייתי רוצה לצאת גם בו.
אבל היית הולך ברגל כבר או שאין מצב ככה. לא, לא, זה היה רחוק.
הארץ היבאת, לא היה, לא היה לי איפה לעצור.
כן, כן. את יודעת איך זה שם לפעמים.
כן, כן, כן. ברור. טוב, ביי. מה אני אגיד לך? תכתוב לו, אבל תגיד לו, שהיה לך ממש חשוב לבוא, יצאת מוקדם,
נתקעת שעות.
מה אני אגיד לך?
מסכנים, באמת מסכנים.
טוב, הלו?
ביי, ביי.