היי, היי, היי, יוני.
אחלה.
עדיין בירושלים?
כן, בטח.
טוב, אני עוד בבניין שלם,
וקניתי מטפחת ליעל, קניתי לי כובע.
אז אני אכנס עכשיו, נראה לי, נכון, אתה לפני שבע, לא תסיים.
אני יכול לסיים עוד מעט, אבל יכול גם לא.
כן, לא, אני אשמח נגיד עוד שעה, מה אתה אומר?
ללכת הביתה?
לא, מה שאתה רוצה, לא דווקא לא, דווקא ללכת הביתה.
טוב, כי אני לא הולך לאכול לפני שבע, שמונה, אז כאילו. אה, הבנתי. אז תקשיבי, אז בוא, אני אכנס פה לשיחה, ובוא נדבר נגיד בשש וחצי.
בשש וחצי, מה קורה?
לא, נדבר, אז באמת נלך לאכול בשבע. לא הבנתי, לאן את תיכנסי עכשיו?
אני אכנס ב-17:00 לאיזה שיעור אחד.
אני גם די רעבה, למרות שהיה פה אוכל, אבל לא יודעת מה יש לי.
היום אני בהתקפת רעב, משהו נורא.
תוכלי, מה הבעיה?
לא, נכון, אני אוכלת פה, זה לא יותר מדי, וואו.
ואז נגיד באמת, נלך לקראת, ב-17:45 או משהו. מה זה פה? זה האירוע הזה של בנייני האומה, שיש כאילו...
זה בניין שלם, יש פה אלפי נשים, יריד מכירות ענק,
כל אישה שמכבד את עצמה קונה פה כמו אני לא יודעת מה.
באמת.
כן, קניתי כובע.
קניתי ליעל מטפחת,
ויש פה, פגשתי את אשתו של צביקה אקסטר ושרה בלזם, כל העולם פה. אני פה עם חייצ'וקה.
קיצור, כל העולם פה.
כל אישה מהמגזר. טוב, אל תשעה, אם הרוצה הולכת עכשיו, אפשר ללכת עכשיו, זה לא בעיה.
לא, אבל אתה לא רעב? לא עכשיו, עוד בעיה. אתה לא מעדיף להישאר ולקנות אוכל?
אני, לא אכפת לי. מה שבא לך, אני אקח לך. בסדר, אז תקשיבי, אני בינתיים פה, ונדבר עוד שעה בערך.
בואי, ביי.