מה קורה?
בסדר, איך אתה?
מדי את באה הביתה, סתם שואלת. עכשיו אנחנו בדיוק בודקים בווייז, יש לנו שעתיים נסיעה.
אה, אתם כבר בדרך הביתה בגדול?
כן, כן, אנחנו נגיע ברבע לשבע, אבל שירה לא איתי, היא כבר יצאה לפני שעה וחצי,
כאילו בחיפה, והיא נסעה משם לטבריה.
מה יש בטבריה?
היא נוסעת חזרה לקשת.
אה, כן. לצערי, לא התחננתי שהיא תבוא איתי, מה? אני ממש הייתי שמח אם היא הייתה בא איתך.
שנייה, אני בקושי שומעת. מה היא אומרת?
ממש היה טוב אם היא הייתה באה איתך.
נכון, התחננתי. אתה יודע, היה פה אקשן, היה אזעקה בלילה בקשת. אני יודע, אני יודע, היא סיפרה לי.
היה פה אקשן, חבל על הזמן.
אבל היא הייתה מדהימה.
הבנות נלחשו?
הבנות נלחשו? חבל על הזמן, היה דרמה.
כי הם שמעו יריות ובומים, בנות בחוץ ערכו, נכנסו כולן למקלע, את האנגלישל.
טוב,
היה בלאגן, היה בלאגן. והשיר היה לה שכל, היא ישר אמרה לרבש"ץ לבוא לדבר איתם.
זה היה מאוד חכם.
היא הייתה מדהימה, כאילו, המרות פה באלימים.
כן.
תפקוד מדהים.
כן, את החוני, עלה פה את כל האירוע,
היו פה מדריכות יותר ותיקות, היא הייתה אחראית טיול.
ממש, ממש, באמת.
גם היה לי כיף, כי פגשתי את כל החברות שלה ואת כל הצוות שלה, אתה יודע,
את הלבנה ואת הסף,
חצילון.
תקשיב, פשוט... מה?
יופי, אני שמח שניהנית. נספר בבית, ביי.