בסדר, תגידי לי,
מה אנחנו צריכים לעשות לגבי הערב של גלעד?
שום, לבוא ולעודד אותו ולשלם, אני לא אשאר כל הזמן, כי אני ברגע בתשע הולכת להופעה. מה זה כל הזמן? כמה זמן זה לוקח? אני לא יודע מה זה, לא יודע מה עושים. זה הופעה שלך, אני חושב שעושים הצגה, אז זה בטח יתחיל בשמונה וייגמר בתשע.
הבנתי.
ולמה את לא תהיי שם?
כי אני הולכת להופעה של ערב נשים, של ירדנה ארזי באיכה לתרבות.
מה, איפה, בתל אביב?
מה, מה?
איפה זה?
בבית שמש, נו, ליד נעימי יש לך תרבות חדש.
איפה ששירה קיבלו הפרס מצטיינת?
הבנתי.
אתה חוזן עם ההור פה עד אז?
כן, כן, אני עוד שתי דקות בבית, אני עוד כמה דקות בבית.
פלטתי את תוצאות השעות.
בקיצור,
אני אתן אותך להכין לו פה נקניקיות ודברים, וזהו.
לא מצליחים.
בסדר, אני רק רציתי לדעת, פחות או יותר, מה הנוער, זה הכול.
כן, זה כמו שבאת ארגון, הם מעלים איזה מופע מטופש.
אבל תראה שם, צלם קצת, אני יודעת.
בקושי הוא אכל היום משהו, תאמין לי, דחפתי לו איזה שליץ על הלחמני אש בפעם שהוא בא, הוא באמת... אני לא שמח שזה נגמר היום.
הוא עבד, ולכן לא ראיתי מישהו שעבד כל כך קשה.
ברמות, כאילו, משהו לא נורמלי, באמת.
הוא לא ישב היום רגע,
הוא פשוט רץ, הלוך, חזור, ובגשם, וקר, ו...
מה אני אגיד לך? כל הכבוד לו, באמת.
ממש מסירות.
ממש מקפים ומעותק.
טוב. עזוב, דווקא הצעתי לו שילך עם וינזון לבייגל ואני אשלם.
כי ראיתי שהוא, אתה יודע, לא אוכל וזה, סתם. הוא לא עבד כאילו.
לא, כי הוא אמר, אין להם דקה, זה מבזבז.
אז פעם אחת שהוא בא הביתה, דחפתי לו איזה לחמניה עם שני פעמים.
זהו.
אני בדרך הביתה, מה?
תודה.