תשמע, יואב דיבר איתי עכשיו, הוא ברקלת למודיעין,
אני יכולה לקחת את האוטו, לאסוף אותו?
לאן הוא מגיע?
למודיעין, והוא צריך שאני אקפיץ אותו משם למישהו, לקחת תיק,
ואז הביתה... כן, אבל אני עוד לא הגעתי הביתה.
לא, אני רציתי לצאת נגיד ברבע לתשע, נסדקו לו המשקפיים, והוא בבית הכיפה.
מה קרה לו?
נסדקו לו המשקפיים.
איזה מסכן, מה הוא יעשה?
יש לו עוד זוג.
מה?
יש לו עוד זוג.
זהו, כי בטיול, מה?
לא, הוא בסדר, הוא בדרך הביתה.
נסדר את זה מחר. השאלה היא מתי תחזור.
עוד חמש, עשר דקות. אני לא צריכים... תקשיב, אז אפילו אל תחנה.
תגיד לי שאתה חוזר, ואני...
אתה רוצה לנסוע למודיעין בשביל זה?
תשמע, זה מאוד יעזור לו, הוא מפורק, הוא אומר, והוא רעב,
ומהרכבת עד איפה שמישהו נותן לו תיק לטיסה,
זה מרחק, אתה מבין?
הבנתי, אוקיי. ככה אני אוספת אותו מהרכבת,
לוקחת אותו למודיעין הוותיק.
בסדר גמור. אז... בסדר.
אלא אם כן אתה רוצה, לא?
לא לא. אתה לא רוצה מן סתם.
אז בסדר, אז בנחת, כאילו מספיק שאני אצא גם ברווילי.
בסדר, עד רווילי אני אגיע. ביי.
סתם, כן, ביי.