תקשיב, יעל מפורקת, אז היא לא נוסעת.
אמרתי, אמרתי. אחד דבר שלי, מה לעשות עם הכביסה?
עם מה?
עם הכביסה, מצפצף כביסה.
אתה עשית כביסה?
כן.
תמיד זה מייבש, כן.
אבל זה רטוב ברמות טל. זה רק חולצה אחת.
מה?
לא לעשות סחיטה?
טוב, אז עזבי, אני אבוא. תכבי את זה, אני אבוא, אני אראה מה קורה שם, טוב? גם נתי וגם אני שכנענו אותה, היא מפורקת מעייפות,
כואב לה ידיים,
היא סחבה עם תינוקות כל היום, זה פשוט לא לעניין. כן, וזה אמצע, היא לא נוסעת, ואז היא נוסעת לבד בשטחים. זה מסוכן. היה היום בלאגן שם בחופה. ב-02:00 בבוקר, זה לא העניין, אמרתי לה, את לא שמעת. נכון, כמה היא יכולה להיות שם? היא נוסעת ל-יום כיפור, להיות שעות בתפילה, כמה אפשר? היא הולכת ל-יום כיפור?
היא הולכת ל-יום כיפור.
שמה? שמה?
לעתניאל.
אה, אוקיי.
עוד יותר גרוע, מה שמה? עוד יותר גרוע, עוד יותר רחוק.
בסדר. כן, אבל בסדר. אני אגיד לך, כבר שתלך מחר בערב הזה. בסדר, אבל זה דבר אחר, לנסוע לשם ביום, זה דבר אחר,
ב-02:00 בבוקר, לנסוע שם בערבים, נו מה. נכון, ממש, ויש עכשיו הרבה פלאבה.
ממש, אני ממש אמרתי לה, היא עושה לי כאיבוד הורים הכי גדולים מן המוסד.
זאת אומרת, אני יודעת, אני לא אשן מרוב חרדה.
גמורה, היא גמורה מהעייפות, במדינת ימואר, אז זה לא לעניין.
טוב, ביי. אפשר עכשיו או מה?
אני גמורה, לקחתי עכשיו עד לי, אני עם בחילות, אני...
כאילו אין לי בעיה לעבוד בזה, בבחירות, מה גמר אותי הנשיאה?
גומר אותי... מתי שימה חוזרת?
היא אמרה לפני כמה דקות, אני תכף באה,
אני אכתוב לה שוב, מה קורה? כמה שעות הערב בבית הספר.
טוב, ביי.