תודה רבה.
כן, איפה גילה?
פה, אבל תקשיב, אתה יכול ללכת את הטלפון, כי אני צריך לשאול אותך שאלות.
מה לעשות?
אתה יכול לפתוח לי את הטלפון, כי אני צריך לשאול אותך שאלות מטומטיקה?
כן, אבל שנייה, תן לי את אימא.
אה אחלה.
שנייה.
הלו?
רועי, תגידי, יכול להיות שבאחד הימים האחרונים כשחנית או שרתת את האוטו?
בחניית טיפונת ממש. כן, גלעד היה איתי ביום שישי. כן? לא אכפת לי, אני שואל. יכול להיות שאתה פרק את האוטו, שזה לא קרה?
אל תטיפולפון, נו.
מה? תחתוך יותר. לא, כן, ביום שישי. לא, שלא נעשה פה בלאגן שאולי מישהו פגע לי באוטו. לא, לא, לא, לא, אל תעשה בלאגן.
תעשה את זה בתחתוך, זה בסדר, אתה מבזבז את כל הירק.
כן.
מה, כאילו, בימני אחורי, כאילו?
שנכנסתי בחנייה.
כן, אז בצד ימין מאחורה, כאילו? כן, כן. ושתודה לך, לא מעניין אותי. אני עושה פה מהומה. אני מחליפה חנייה. זה לא מעניין אותי הטאבו. אני יכולה להיות חנייה של ערוכים. אין שום הצדקה שחנייה של ערוכים לא תהיה איפה שאנחנו עכשיו. זה לא יישנה פה. אז מסתבר שזו לא חנייה של ערוכים. דיברתי עם אוחנה.
לא משנה.
זה חנייה של, כאילו, כל אחד, יש כמה אנשים עם שתי חניות.
טוב, טוב לדעת. אני רוצה לעשות ישיבה לדיירים ולשנות.
אני לא מבינה למה אני צריכה ככה לסבול. אני אגיד לך מה, אני אדבר עם אוחנה שאני אחליף איתו מקום מהשני שלו.
כן, אני פשוט... זה ממש מבאס, כי הלך, האוטו כאילו שרוד לגמרי. עשיתי פה עכשיו בלאגן, אני מאמין שזה לא, אבל למה את לא אומרת מדבר כזה? למה את לא אומרת מדבר כזה? שכחנו, אני וגלעד. חזרנו מאמא שלי, הוא מהקנימה, אני לא זוכרת.
אתה זוכר שטיפה שרדתי את האוטו?
גלעד אמר לי שרדתי את האוטו. זה מבייס. טוב, בסדר, ביי. זה לא הרבה, זה לא הרבה. זה המון, זה המון.
אבא אומר שזה המון, אז לא, אנחנו לא שרדנו המון. גלעד אמר, הוא הסתכל, בקושי הוא לא יודע.
זה המון, זה משם, בקיצור.
טוב, ביי, חברות וחניות.