בני, מתי יואב אמור להגיע? הוא כבר עלה על רכבת?
לא נוסע בי רכבת, הוא נוסע באוטובוס.
באוטובוס? וואי.
אז איפה הוא עכשיו?
אין לי משהו.
אז אתה לא מחכה לו באיזה צומת שם?
לא.
אתה בדרך הביתה?
אני מיד הביתה.
אתה בבית?
אני מיד הביתה.
בחוץ, בקצרה.
טוב.
היא נורא מסכנה, יעל. היא ממש בכתה לי עכשיו. אמרתי לה, אני יכולה לבוא עכשיו והכול. היא אמרה, בשום אופן לא.
אל תבוא. לא, אני אלך אליה יותר מחר, אני אביא לה את זה. אני לא שומעת. מה?
לא, אני אלך אליה יותר מחר, אני אביא לה את זה. אז היא אמרה שהיא לא רוצה שנבוא היום, רק מחר.
שהיא ממש לא מבקשת שלא נבוא היום.
הייתי יודעת שיואב לא יבוא, הייתי כבר נוסעת אליה. אני ואתה, אתה יודע, יש לי פעם ראשונה אני פה לבד בבית.
לא יואב פה, לא גלעד פה, לא זה.
הייתי נוסעת אליה כבר ב-5-6, אתה מבין?
כן.
היא גם בוכה, כי היא לא אוכלת שם טוב. אין לה מה לאכול, היא ממש בכתה לי.
היא כל כך מתבאסת כשהיא התחילה את המגדל, עוז הזה. סתם, עוד דבר, עוד דבר. אני רק כל הזמן הורסת לה.
היא היתה צריכה לשבת בבית, ליהנות קצת מהחופש, לחכות.
אה, ממש מסכנה. היא גם נלחצת כל כך מכל אחד, אתה מבין? עכשיו בכלל הבנתי שזה לא האורית הזאת שמלחיצה אותה,
אלא זה ראית מה היא כתבה.
אז האם היא שלווה?
לא, אני לא ראיתי שאני נוהג, וזה בכלל לא משנה, רוני, מספיק. הבנתי, אוקיי, בסדר. זה לא, אני לא יכול להשתקע על כל דבר שדיברתי איתה.
כן, לא, היא שלחה לך כאילו.
הבעיה שלי היה למה לעזבי. היא קבעה לך ראיון ביום שני.
אני אבוא, אני אקח אותך, אני אחזיר אותך, תיכנסי לשלווה, בכלל תראי מה זה. אולי תיכנסי לשם, תגידי, לא מתאים לי.
מגיע אותי המקום.
יעל מדי סטובה, ומדי נצמדת לכללים, היא חושבת שאסור לה בשום אופן לצאת. אמרתי לה, תגידי למגדלות שיש לך משהו אישי, אמא שלך לוקחת אותך ומחזירה אותך. לא צריכים לדעת מה.
והיא מפחדת שהיא תהרוס לעצמה בשלווה, שאם פתאום אחרי החגים מתפנית תקן, והיא תרצה, אז היא הרסה לעצמה את השם. אותו דבר היא אומרת לי עם אורית. אם אבא ידבר איתה,
אז הרסתי, אז נהרוס לי, ואני לא אוכל,
אם אני ארצה עוד שנה לנסוע לאמריקה.
טוב, טוב, ביי.