כן, כן.
יעל דיברה איתי עכשיו, היא בשבת אמת אצל הרכבת שירות לאומי, רוחמי, כל הבנות.
אבל היא באה הביתה היום?
כן, היא באה הביתה, היא אמרה שלא יודעת, היא עושה את זה, אבל מחר היא נוסעת. אז תקשיב,
מי הקונה מנקצת לי כבר חצי שנה,
שנבוא אליהם מחר בערב לארוחה, אנחנו רק עם גדעד ושירה.
מי אמר על זה?
מה?
מי? מי?
מי הקונה מנקצת לי בלי סוף, שנבוא אליהם לארוחת שבת. אני לא רוצה ללכת עליהם!
טוב?
למה לא? כי אני לא רוצה ללכת עימה, רוצה אני הכי משפט, אבל אני לא רוצה... לא נעים לי, הם תמיד מזמינים, אה? מה כזה נורא לך?
רונית, אני... טוב, בואי נדבר על זה כתיב הביתה.
טוב.
ביי. סתם, זה לא נעים לי.
אבל אני לא הולך אליה, כאילו נעים לך, זה... טוב, זה גם... אבל למה? מה כזה לייק להם? מה? מה כזה נורא?
זה על הפנים, רוץ.
זה השלט טוב, מה הסיפור?
לא חשוב שאני יכול לאכול, נתחיל בזה.
טוב, בסדר, אוקיי.
אני אגיד להם שלא בזה.
טוב.
רונית, אבל נשמע ככה מבואסת מזה. לא, לא, אני לא מבואסת. יש לי תירוץ טוב. אני אגיד לה שיש לי בינו בסעודה, ואני צריכה להיות שם. שיש מה?
יש לי בינו בסעודה, ואני צריכה להיות שם מדוישות זכור.
מה, לא ידעת את זה עד לפני דקה? מה קרה פתאום?
מה? לא, ושכחתי את זה, וגם באמת אני לא מבין שם חלק טוב. אני לא יודעת מה יהיה איתי דבר אחר כך.
טוב, נדבר איך שתהיה יום בית. ביי.