כן, מה העניינים?
מה העניינים? אני כרגיל, רק עכשיו סיימתי ללמד,
חיכו לי בשערי תורה שאני אבחר מבגרות בספרות, אמרתי להם שאני לא אגיע כי אני, אתה מבין, אני לא אחת לשחרר כיתות פתאום כי יש בגרות.
קיצור, במרוצים הרגילים שלי, מה אני מדכה אל יום התורה?
טוב, מה את רוצה שאני אעשה? מה מציע?
אתה רוצה להישאר בירושלים? אני לא אכפת לי לקחת בשבע האוטובוס ולבוא בכיף.
כאילו, אני לא רואה הסיבה שתחזור,
סתם אתה תעלול להיתקע בפקקים,
כאילו,
אתה מבין?
כאילו גם אני מבחינתי,
אתה יודע, אני לא יכולה להתייצב שם מוקדם, אני אצלי פה בערך בשבע.
כשאני אגיע, אני אגיע, גם אתה מכיר אותי, אולי אני בכלל לא אצפוס איזה טרמפ.
אני כן תצטרך אבל איכשהו מהכניסה לעיר שתקפיץ אותי לדבר הזה, אני חושבת שזה כן חשוב שאתה לא,
כאילו.
טוב.
אבל יש לך כוח לזה?
מה אני אעשה?
תכנס לך.
במה אתה עושה עד אז?
לא יודעת.
טוב, אז אתה יכול לעבוד, אתה לא עם מחשב, אתה לא עם כלום.
טוב, איך שאתה רוצה, אבל בגללי אתה בטח לא צריך לחזור.
אין לי שום בעיה לבוא, אני צריכה גם לראות איך גלעד, איך שירה, יכול להיות שאני לא אבוא,
כי אתה מבין?
אני כן בגדול רוצה לבוא, גם אני רוצה לראות את יואב,
וגם כן, אני כן רוצה לבוא, זה כן מעמד חשוב,
ואני רוצה לדבר עם אסתי.
טוב.
אבל עמוס לי, מה אני אגיד לך כל הזמן?
כאילו,
אני אחרי שתמיד תציעו לי אלף שקל, אם אני אקטוב איזה יחידות לימוד.
עד מחר.
אני גם, זה נתקע לי, אבל בסוף אני אמרתי אם הם ישלמו,
אולי סתם אמרו, ועברתי את הזמן.
טוב, בסדר, אז ביי. ביי.
תעשה אותי מה אתה עושה.
אבל בלי לחץ, ביי.