מורצקה, אני משתגעת והיא התעקשה לנסוע, היא הייתה בהספדים, היא התעקשה לנסוע לבית קברון, ושם היא כתבתה לי שם בלאגן נוראי.
אני רוצה לבוא לקחת אותה משם, היא כאילו...
שתותי. איפה יש בלאגן נוראי?
בלוויה, למה היא הייתה צריכה ללכת עכשיו לבוא לבית קברון? אמרתי לה, אין לי בעיה, תהיי בהספדים.
תהיי בכל ההספדים, אני אבוא, אני אקרח אותך מההספדים. מה את צריכה להעבד את ההספדים ועוד לרוץ לבית קברות? עכשיו, כתבתי, יש פה בלאגן נוראי.
לא אכלה היום, היא לא שוטטה, היא סתם הורגת עצמה בשביל כלום, אף אחד לא צריך אותה שם.
שירה עכשיו גם השתחלה, מה את עושה כדי להתקשר אליה, תראה מה קורה איתה.
אולי לך היא תענה.
שוב, דבר איתה, היא חושבת שהיא צריכה להיות בכל דבר, בכל דבר. היא לא אכלה היום, היא לא שוטטה,
היא לא צריכה לשבת במסע לוויה של מישהו שהיא לא החברה הכי טובה, להיות שם אורך מסע הלוויה.
יש שם מיליון אנשים, יש שם בלאדן.
ננסה לראות מה קורה איתם, תגידי, את רוצה... רונית, רונית, רונית, מה זאת אומרת, תגידי, אה, אבא, טוב, אבל... לא, היא לא תגיד, אבל לא משנה. שירה גם השתחררה עכשיו, היא אומרת כי לא מרגישה טובים, היא ממוטטת.
טוב, אני אדבר איתך עוד פעם. מאיפה את? איפה את?
אני רוצה להבטיח אותי, אני יושבת פה מחכה לעוד מעל הטייל, שתגידי לי מאיפה לבוא לקחת אותה.
נכלה לחזור הביתה ב-11 פרקע, זה בזבוז, נו, אבל מאיר, אני מבינה שהיא לא צריכה להיות בהסתפדים.
כאילו, לא נעים לה כי כל החברות שלה הולכות. כל החברות שלה, אין להן מתמטיקה.
לא מבינה את זה.