בבית הדין הארצי לעבודה 							ע"ע ___________
בירושלים

בעניין:				שמעון הכסטר, ת.ז. 000388587

ע"י ב"כ עוה"ד אופיר טל ו/או לואיז ספורטס ואח' 
טל, קדרי, שמיר ושות'- עורכי דין 
			מרח' וושינגטון 4, ירושלים
			טל. 02-5674000; פקס. 074-7137001			
					             		                  המערער

			- נ  ג  ד –

1.	נציבות שירות המדינה 
2.	מדינת ישראל – משרד האוצר 
3.	הממונה על הגימלאות 

שלושתם על ידי פרקליטות מחוז ירושלים (אזרחי)
מח"ל 7, מעלות דפנה, ירושלים
				              המשיבות

הודעת ערעור
המערער מתכבד בזאת להגיש לבית הדין הנכבד הודעת ערעור על פסק דינו של בית הדין האזורי לעבודה בירושלים (סגן הנשיא, כבוד השופט כאמל אבו קאעוד, ונציגי הציבור מר יעקב מלול ומר יוסיף בנבנישתי) מיום 31.05.2020. 
פסק הדין קמא דחה על הסף את תביעתו של המערער בשל התיישנות. פסק הדין ניתן ללא דיון בתיק, וכל קביעותיו העובדתיות של בית הדין קמא מבוססות, אם כן, על כתבי התביעה וההגנה, וכתבי בי-הדין בבקשת המדינה לסילוק על הסף.
העתק נכון של פסה"ד שבערעור (להלן: "פסק הדין") מצ"ב, מסומן באות א'.
ואלה נימוקי הערעור
א.	מבוא
1.	המערער עבד במשרד האוצר במשך 42 שנים, חלק הגדול בתפקידים בכירים כחשב במשרדי ממשלה. המערער הועסק כעשרים ושתיים שנים בחוזה בכירים לתקופה קצובה, שתוקפו התחדש מעת לעת לתקופה של ארבע שנים. מטבע הדברים, חוזה הבכירים קבע שחוק שירות המדינה (גימלאות) [נוסח משולב], תש"ל – 1970 (להלן: "חוק הגימלאות") אינו חל על היחסים בין הצדדים.
2.	תוקפו של חוזה העבודה האחרון של המערער היה אמור להסתיים ביום 31.3.2014. למרות זאת, בניגוד להוראות החוזה, נדרש המערער לעזוב בפועל את עבודתו בחודש אוגוסט 2012, לטענת המשיבים – בשל הגיעו לגיל פרישה. המערער גילה על כוונת המדינה להפר את החוזה בסמוך למועד בו הגיע לגיל פרישה.
כפי שנוסיף ונפרט להלן, לאחר שהמערער נדרש לא להגיע למקום עבודתו (כפי שכבר קרה בעבר), הוא לא קיבל גימלה במשך מספר חודשים, ולמעשה היה במצב משפטי בו הוא לא הופרש לגמלאות והמשיך להיות במעמד של עובד, למרות שלא קיבל שכר.
רק בחודש דצמבר 2012 קיבל המערער את החלטת הממונה על הגימלאות, ורק בחודש ינואר 2013 נודע לא לראשונה על גובה הגמלה המשולמת לו. כזכור, התביעה הוגשה בחודש אוקטובר 2019, פחות משבע שנים מהמועד בו קיבל את החלטת הממונה על הגמלאות. 
3.	המערער לא חסך במאמץ להימנע מהגשת תביעה, ופנה לכל הגורמים הרלבנטיים בניסיון לשנות את ההחלטות בעניינו. במשך מספר שנים השתהו המשיבות, או מי מהן, במתן תשובות לפניותיו, ונמנעו מהתייחסות עניינית לבקשותיו. 
לבסוף, רק בחודש יוני 2018, קיבל המערער תשובה סופית ביחס לתלונה שהגיש על התנהלות המשיבות. התשובה שנחתמה בהתנצלות של נציב תלונות הציבור על העיכוב הממושך בטיפול בפנייתו של המערער.
4.	כאמור לעיל, בחודש אוקטובר 2019, פחות משבע שנים לאחר שהמערער הופרש לגמלאות בהחלטה של הממונה, ולאחר שהבין כי לא נותרה לו ברירה אחרת, מלבד פנייה לבית הדין, הגיש המערער לבית הדין קמא תביעה בשלושה ראשים עיקריים, אשר את שלושתם דחה או מחק בית הדין קמא, בכל הכבוד – לאחר שנתפס לטעות משפטית מהותית, כפי שנפרט להלן:
4.1.	השלמת התקופה הקצובה בחוזה העבודה – 
המערער הגיש תביעה בעניין זכותו לעבוד עד תום תקופת החוזה עליו חתם, שהוא חוזה לתקופה קצובה, שתוקפו הוארך מעת לעת. המדינה הפסיקה חד-צדדית את תוקפו לאחר שהמערער הגיע לגיל פרישה. מזכות זאת נובעים הפרשי שכר וזכויות שונות. המערער הצביע, בין היתר, על כך שהחוזה הוארך לארבע שנים, מבלי להזכיר כי גיל הפרישה מנתק את תוקפו של החוזה, אף שגיל הפרישה של המערער היה ידוע מראש. 
כפי שהסברנו – המערער אמנם נדרש להפסיק לעבודה בחודש אוגוסט 2012, אך בפועל לא הופרש לגימלאות ולמעשה רק בחודש דצמבר 2012 קיבל את החלטת נציב השירות בעניינו. למרות זאת, בית הדין קמא נתפס לטעות מהותית, וחרף העבודה שהמערער הגיש תביעתו בחודש אוקטובר 2017, דחה אותו מחמת התיישנות מאחר שהמערער נדרש להפסיק להגיע לעבודה בחודש אוגוסט 2012.
ודוק – מדובר בדרישה של משרד האוצר ולא של הגורם המוסמך להפסיק את עבודתו של המערער על פי חוזה הבכירים – נציב שירות המדינה.
ייאמר כבר עכשיו כי עד שהמערער לא קיבל הודעה פורמלית על כך שהוא זכאי לגמלה מהגורם המוסמך לכך, מצבו היה כמי שלא סיים את העסקתו בשירות המדינה, ולכן טעה בית הדין קמא טעות מהותית בעניין זה.
4.2.	גובה הגמלה המגיעה למערער – 
המערער הגיש תביעה בעניין גובה הגמלה המשולמת לו, תביעה המורכבת ממספר טענות ביחס לגובה השכר הקובע והדרגה. המערער טען כי מאחר שהחוזה עליו חתם קובע שחוק הגימלאות אינו חל עליו, הוא רשאי להגיש תביעה בעניין זה עד שבע שנים ממועד סיום עבודתו.
נציין כבר עתה כי חוזה הבכירים שניסחה המדינה, ועליו חתם המערער, קובע במפורש שחוק הגימלאות לא יחול על העסקתו, כולל התקופה בה הועסק בכתב מינוי, אלא במידה שנקבעה בחוזה. כן קובע החוזה כי מדובר בחוזה יחידי לפי סעיף 107(א)(2) לחוק שירות המדינה (גימלאות) [נוסח משולב], התש"ל – 1970, הקובע כי הוראות החוק לא יחולו – "על עובד המדינה המועסק כדין על פי חוזה יחידי, אם כך נקבע באותו חוזה ובמידה שנקבע;". 
כמו כן, החוזה אינו כולל הוראה מפורשת לפיה סעיף 43 לחוק הגמלאות, הקובע את מועד הערעור, חל על המערער. 
למרות האמור לעיל, בית הדין קמא קיבל את טענת המשיבים וקבע כי היה על המערער להגיש תביעתו בהתאם ללוח הזמנים הקבוע בחוק הגימלאות, ומאחר שלא עשה כן – הוא דחה את תביעתו.
כאמור לעיל, פסק הדין הולך בעניין זה בניגוד להוראות חוזה הבכירים, וסותר פסיקה אחרת של בית דין אזורי לעבודה. המערער יטען, בכל הכבוד, וכפי שנפרט להלן, כי פסק הדין שגוי מיסודו בעניין זה, ולמעשה מכניס לתוך החוזה תניות ומלים שאין בו, על מנת להגיע לתוצאה שדוחה את התביעה.
4.3.	תביעה בגין נזקים לא ממוניים – 
ראש תביעה זה נובע מהתנהלותן המבישה של המשיבות כלפיי המערער ועגמת הנפש הרבה שגרמו לו. בית הדין קמא קבע כי תביעה זאת בעינה עומדת, אך מחק אותה – למרות קביעתו שכלל לא הוגשה בקשה בנושא – מאחר שלא היתה מפורטת, לא הוצגו אסמכתאות והיא לא כומתה. 
כפי שנפרט להלן, כל נימוקיו של בית הדין קמא היו שגויים, וממילא לא היה מקום לצעד דרסטי של מחיקת תביעה מנימוקים אלה, אף אם היה בהם ממש.
המערער יוסיף ויפרט להלן את עיקרי הדברים, ואת טענותיו ביחס לכל אחד מראשי התביעה, שנדחו או נמחקו בפסק הדין.
ב.	עיקרי הדברים
חוזה העבודה של המערער והארכת תוקפו במהלך השנים
5.	המערער החל לעבוד במדינה כ"עובד ארעי" בשנת 1964 לתקופה של שמונה חודשים. תקופת עבודתו כ"עובד ארעי" צורפה בהמשך לתקופת עבודתו ע"פ כתב מינוי, לאחר שהמערער העביר לרשות המדינה את זכויותיו בקרן הפנסיה שהצטברו בתקופת עבודתו כ"עובד ארעי". 
המערער העביר זכויותיו אלו למדינה רק לאחר שהובהר לו  כי העברה זו תגדיל את גימלתו בגין תקופת כתב המינוי ב-1.33% (לפי 2% לשנה עבור 8 חודשי עבודה כארעי). בפועל, שיטת חישוב הפנסיה של המדינה הביאה לכך שרכישת הזכויות כאמור הביאה להקטנת הגימלה שמקבל המערער(!). ברור כי לו ידע המערער על כוונת המדינה הוא לא היה מעביר את זכויותיו בקרן הפנסיה ורוכש זכויות של פנסיה תקציבית.
6.	החל משנת 1970 חזר המערער לעבודה במדינה, במשרד האוצר, ועבד במשרד האוצר במשך כ- 42 שנים, תחת שני חוזי התקשרות עיקריים:
(I	בתקופה שבין שנת 1970 ועד לשנת 1990 הועסק המערער תחת כתב מינוי;
II)	לבקשת המדינה, החל משנת 1990 ועד לסיום עבודתו הכפוי של המערער בשנת 2012, עבד המערער בחוזה אישי ("חוזה הבכירים"), שנחתם לתקופה של ארבע שנים, והתחדש מדי ארבע שנים. 
7.	כאמור לעיל, במהלך שנת 1990, בעת העסקתו כחשב בכיר של משרד המשפטים, ביקשה המדינה מהמערער ומעובדים בכירים בשירותה, לוותר על הקביעות ממנה נהנים עובדים בכתב מינוי, ולהעסיקם בתנאי שכר ותנאי פרישה משופרים, בחוזה אישי לתקופה קצובה, שיחודש מדי 4 שנים.
על אף הסיכונים שהיו גלומים בוויתור על הקביעות, במיוחד לעובדים שאינם קרובים לגיל הפרישה, (שבעטיים נמנעו בזמנו רבים – בעיקר הצעירים יחסית - מלחתום על החוזה המוצע), הסכים המערער (שהיה בן 45 באותה עת) להפסקת שירותו בכתב מינוי, ולחתום על חוזה הבכירים. 
המערער חתם על החוזה מתוך אמון ביכולותיו האישיות, ובין היתר גם בהתחשב בסעיף 17 לחוזה המבהיר שככל שיהיו שינויים לטובת העובדים בתנאים מיוחדים, באותו מעמד, הם יחולו גם עליו. 
חוזה הבכירים נכנס לתוקף ביום 1.4.1990, מועד שבו הועסק המערער כחשב בכיר במשרד המשפטים כשדרגתו היא 12 בדירוג המח"ר. דהיינו - דרגה אחת מתחת לדרגה שהיתה באותה עת דרגת השיא (13) בדירוג המח"ר.
8.	חוזה הבכירים עליו חתם המערער ושעליו הוחתמו העובדים הבכירים באותה עת הוא חוזה סטנדרטי ואחיד המכונה -"חוזה מיוחד להעסקת עובד", שנערך בהתאם להוראות תקנות שירות המדינה (מינויים) (חוזה מיוחד), התש"ך – 1960, ונסמן 16.414 בתקשי"ר, ואשר תנאיו נוסחו ונקבעו בלעדית על ידי המדינה, בהתאם לצרכיה ורצונותיה. 
9.	יצוין כבר עתה כי החוזה קובע מנגנון להפסקת החוזה במהלך תקופת החוזה. בסעיף 2 לפסק הדין מצטט בית הדין קמא חלק ממנגנון זה, כאשר ציטוט חלקי זה יוצר את הרושם כי די בהחלטת נציב שירות המדינה כדי להביא להפסקת תוקפו של ההסכם (החלטה שממילא הגיעה למערער רק בחודש דצמבר 2012), שעה שהחוזה קובע תנאים נוספים ואחרים.
סעיף 4.ב. סיפא לחוזה – סעיף ממנו התעלם בית הדין קמא לחלוטין, באופן שהביא אותו להסקת מסקנות שגויות – קובע כי – "לא תופסק עבודתו של עובד אלא רק לאחר פניה מנומקת של מנכ"ל המשרד לנציב שירות המדינה, ואישור הנציב וועדת השירות". 
ייאמר כבר עתה כי המשיבות לא נקטו בפרוצדורה הנדרשת, ועל כן פיטוריו נעשו בניגוד לדין (בניגוד להנחה של בית הדין קמא כי ניתן היה להפסיק את תוקפו של ההסכם בהחלטת הנציב).

התנהלות הצדדים במהלך השנים
10.	כאמור במנגנון הקבוע בחוזה, בכל ארבע שנים, מאז תום תקופת החוזה הראשונה בשנת 1994, ובהיעדר הודעה מראש של אחד מהצדדים על אי רצונו להאריך את החוזה, הוארך החוזה מאליו פעם אחר פעם, לארבע שנים נוספות כל פעם, ובסך הכל – חמש פעמים. 
11.	במהלך שנות התשעים שינתה משיבה 2 את נוסח החוזה שהוצע לעובדים אחרים במעמד דומה לזה של המערער, כך שהארכת החוזה בתום תוקפו לא תהיה "מאליו" אלא רק לאחר קבלת המלצת הממונה הישיר. 
בעקבות זאת פנה סגן נציב שרות המדינה בשנת 1995 למערער, וביקש לשנות את מנגנון הארכת תוקפו של החוזה שבידו, כך שתידרש המלצת הממונה להארכת תוקפו של החוזה (בדומה לנוסח של החוזים החדשים  לעובדים בכירים), בתמורה לשינוי תנאי הפרישה (כך ש - 50% מהפנסיה תחושב תמיד לפי משכורת החוזה הגבוהה, גם אם תקופת העבודה בחוזה הבכירים תהיה פחות ממחצית תקופת השרות הכוללת – מתכונת חוזה המכונה 50 - 50).
המערער סירב לשינוי מהותי זה, בין היתר מאחר שהוא ציפה לקריירה ארוכת שנים, שתביא לכך שתקופת עבודתו בחוזה בכירים תהיה ארוכה יותר מתקופת עבודתו בכתב מינוי. במקרה כזה –כפי שאכן התרחש בפועל - ה"שיפור" המוצע (50 - 50) היה מקטין את הפנסיה של המערער (מאחר שהמערער עבד תקופה ארוכה יותר בחוזה בכירים מהתקופה בה עבד על פי כתב מינוי).  
12.	המשיבה חזרה והציעה את השינוי הנ"ל בשנת 1997, והמערער לא הסכים לכך פעם נוספת. 
13.	יתרה מכך, לאחר שעלתה במשרד האוצר השאלה האם הארכת החוזה האוטומטית משנת 2002 תקפה ללא חתימה על חוזה הארכה, כתב המשנה לנציב שרות המדינה למערער, ב אמצעות סמנכ"ל האוצר,  ביום 8.5.2005, כי מאחר שהמערער לא הסכים לשינוי החוזה, הרי ש-"החוזה המקורי ממשיך בתוקפו" ללא שינוי.  על כן, החוזה נשאר בנוסחו המקורי – ללא צורך בהמלצת הממונה להארכת תוקפו של החוזה. 

חידוש תוקפו של החוזה עד ליום 31.3.2014
14.	ביום 1.4.2010 התחדש תוקפו של החוזה, בפעם החמישית ברציפות, לתקופה של 4 שנים נוספות, עד ליום 31.3.2014. יודגש כי המשיבה לא הודיעה למערער על רצונה בשינוי החוזה ולא הודיעה לו על כוונתה לסיים את החוזה בגיל הפרישה (שחל בשנת 2012 – באמצע תקופת החוזה).
המערער יטען כי בהיעדר הודעה אחרת, ובהתאם להוראות החוזה וההתנהלות בפועל של הצדדים בכל הפעמים הקודמות, הוארך כאמור תוקף החוזה של המערער מיום 1.4.2010 עד ליום 31.3.2014. 
15.	בדיעבד, ורק לאחר פיטוריו ביום 5.8.2012, נאמר למערער כי בשנת 2010  סמוך למועד הארכת החוזה - התקיים דין ודברים בין הנציבות שרות המדינה למשרד האוצר, והוחלפו, ביניהם בלבד, מסמכים שונים, הקובעים כי יש לדאוג לכך שתקופת העסקתו תסתיים בגיל הפרישה. 
מסמכים אלה לא הוצגו למערער בזמן אמת, לא התבקשה הסכמתו ו/או עמדתו לעניין תוכנם, לא נערך לו שימוע לקבלת עמדתו, והוא לא חתם על מסמך כלשהו שמעגן את הסכמתו לשינוי החוזה. 
על כן, ברי כי הארכת החוזה לא נעשתה בהתאם למסמכים אלה, וכאמור לעיל – בוודאי שהמדינה לא נקטה את הפרוצדורה הדרושה לשם אי הארכת החוזה לארבע שנים מלאות.
16.	בהיעדר הודעה ובהיעדר פעולה גלויה וידועה אחרת מצדן של המשיבות, או מי מהן, תוקף החוזה הוארך, כפי שהיה בפעמים קודמות בעבר, לתקופה של ארבע שנים נוספות, וזאת עד ליום 31.3.2014, וכך ראה והבין זאת המערער.

הפסקת עבודה מבישה ומבזה
17.	בשלהי שנת 2011 בעת ביקור עבודה במשרד האוצר פגשה פקידה מהיחידה למשאבי אנוש במשרד האוצר באקראי את המערער בפרוזדור המשרד, וביקשה ממנו לסור למשרדה ולחתום על פרטים שהיא מילאה בטופס סטנדרטי של "ריכוז נתוני עובד/פורש". המערער נענה לבקשה, בהנחה שמדובר בטופס שגרתי שעל כל עובד ו/או פורש למלא. להפתעתו הוא נתבקש מיד אחרי כן על ידי הפקידה למלא ולחתום על טופס לבקשת גמלה שהיא הציגה בפניו. לכך המערער סירב.
18.	המערער הניח כי הפקידה, שמטבע הדברים אינה מודעת לתנאי החוזה שלו, מבצעת פרוצדורות סטנדרטיות לגבי כלל עובדי האוצר המתקרבים לגיל פרישה. הוא הניח שאם יש כוונה להפסיק את עבודתו בחודשים הקרובים, הרי שהמשרד יפעל בהתאם למנגנון הקבוע בחוזה בין הצדדים להפסקת ההתקשרות (פניית הממונה, קרי: החשבת הכללית, למנכ"ל האוצר, פנית המנכ"ל לנציב שרות המדינה, קבלת אישור ועדת השרות וכו'), וממילא – אם יש כוונה להפרישו מהשירות - יפנו אליו בעניין הטופס עליו סירב לחתום.
בפועל לא נעשה עם המערער בירור בעניין הטופס עליו סירב לחתום, ולא נעשתה מולו כל פעולה אחרת  לביטול תוקפו של החוזה במהלך שנת 2012.
19.	המערער  לא עצם עיניו נוכח האפשרות התיאורטית שהמשרד יפתח בהליכים הקבועים בחוזה ועל פי דין,  להפסקת ההתקשרות עמו. במקרה כזה הוא התכוון להיאבק על זכותו להמשיך בעבודתו עד תום תקופת ההארכה ב-31.3.14. עם זאת, ועל מנת להתכונן לכל אפשרות שתבוא, הסכים המערער להשתתף בקורס לקראת פרישה עליו המליצה בחום אותה פקידה, מספר חודשים לאחר מכן. 
20.	הפקידה אמרה למערער כי אין לדעת מתי שוב יתקיים קורס כזה, וכדאי מאד לנצל את ההזדמנות ולהשתתף בקורס זה מוקדם ככל האפשר כדי להיערך כראוי לפרישה וללמוד על זכויות שונות של גימלאים, שניתן לממשם רק לפני הפרישה, מה עוד שהקורס נערך ע"ח ימי העבודה, והוא אף מוכר לצורך גמול השתלמות. 
21.	ביום 4.7.2012 – פחות מחודש לפני המועד שבו פוטר בפועל - קיבל המערער בדואר האלקטרוני מכתב, בחתימת מנהלת אגף ב' משאבי אנוש במשרד האוצר, גב' רבקה כלב, המודיע לו בפעם הראשונה כי העסקתו תסתיים ביום 31.7.2012. המערער השיב לה, בו ביום, שמדובר בטעות, נוכח הוראות החוזה. בין הצדדים החלה התכתבות בעניין זה.
22.	משחלפו 3 שבועות ואיש לא פנה אליו יותר, הניח המערער שמכתביו הבהירו לנוגעים בדבר שע"פ החוזה שבידו אין להפסיק את עבודתו לפני תום התקופה הקצובה (דהיינו – לפני 31.3.2014). להפתעתו של המערער הוא קיבל ביום 23.7.2012, באמצעות הדואר האלקטרוני, מכתב מגב' כלב, המודיע לו כי עבודתו תסיים ביום 31.7.2012. למרבה התדהמה הסתמכה גב' כלב על סעיף 18 לחוק הגימלאות, על אף שחוזה העבודה שניסחה המשיבה קבע בפירוש שאינו חל על המערער!
המערער השיב והסביר מדוע גב' כלב טועה טעות יסודית, כי ההליך שננקט אינו ראוי, וכן הבהיר כי הוא מבין שלא יינקטו נגדו צעדים חד-צדדיים. במקביל, ניסה המערער לשוחח עם הגב' כלב, החתומה על המכתבים, אך ממשרדה נמסר לו שהיא בחופשה עד תחילת אוגוסט 2012.
23.	בין לבין המשיך המערער את עבודתו ובין היתר ישב המערער ביום 27.7.2012, במסגרת תפקידו, בוועדת ערר בנושאי תמיכות של החשב הכללי, בנוכחות סגן החשב הכללי, הממונה הישיר על המערער. אף שהיה מדובר בימים ספורים לפני מועד הפרישה לכאורה, לא נאמר למערער דבר וחצי דבר על פרישתו, לא אוזכר הצורך במינוי מחליף, מי יהיה המחליף, מתי תבוצע חפיפה, ולא ניתן כל רמז לכך שהמערער יסולק מעבודתו בתוך מספר ימים. 
24.	ביום 1.8.2012, במהלך יום העבודה ובעיצומה של עבודה מורכבת של הכנה, אישור וביצוע אלפי תשלומים שהיו צריכים להיות משולמים באותו יום, התייצבה במפתיע במשרדו של המערער עובדת צעירה, לא מוכרת למערער, והודיעה לו כי קיבלה מינוי, בתקן של מילוי מקום, לתפקיד שממלא המערער – חשב האגף למוסדות תורניים במשרד החינוך. 
כך, ללא חפיפה, ללא עדכון מראש, ובניגוד להבנה של המערער כי לא יבוצעו צעדים חד-צדדיים בטרם ייבחנו טענותיו. איש מהממונים עליו לא שוחח עמו ולו מילה אחת בעניין.
25.	המערער פנה מיד בכתב לחשבת הכללית דאז, מחה על ההתנהלות הכוחנית נגדו, הסב את תשומת לבה של החשבת לכך שהמחליפה, שמונתה כנראה על ידה, כלל לא ביצעה חפיפה מסודרת, למרות רגישות התחום עליו אחראי המערער שכלל, בנוסף לניהול יחידת עובדים מקצועית, ביצוע של כ-170,000 תשלומים בשנה, לאלפי מוסדות נתמכים וליותר מ-10,000 זכאים למילגות הבטחת הכנסה, בהיקף שנתי של כמיליארד ומאתיים מיליון ₪. המערער הבהיר כי ימשיך להגיע לעבודתו כרגיל.  למכתב זה לא ניתנה תשובה כלשהי. 
26.	העובדת שמונתה לממלאת מקום הבינה שאיננה יכולה להתמודד עם המשימה שהוטלה עליה, עזבה את המקום ולא הופיעה יותר. על פניו ברור שמשרד האוצר לא נערך לסיום עבודתו של המערער, ויש מקום להניח כי מנהליו של המערער באגף החשב הכללי, הוטעו לחשוב שחוזהו הסתיים, שעה שהיה ברור שהמערער ימשיך לעבוד עד לתום התקופה הקצובה (ביום 31.3.2014).
27.	המערער המשיך להתייצב לעבודתו עד ליום 5.8.2012. במועד זה זומן המערער טלפונית לישיבה בשעות אחה"צ אצל סמנכ"לית משרד האוצר. במעמד זה נמסר לו מכתב בחתימת החשבת הכללית-לפיו כל סמכויותיו כחשב מבוטלות וכי "החל מיום זה (5.8.12) אינך מוסמך להתחייב בשם המדינה" וזאת "מאחר שתקופת שירותך בשרות הציבורי הסתיימה". 
כ"כ הוזהר באותה פגישה כי אם יחזור למשרדו ייחשב כמסיג גבול! נזכיר כי מדובר בעובד וותיק ובכיר, שהועסק בחוזה בכירים משנת 1990, ואשר החל את עבודתו במשרד עוד בשנת 1970!
28.	ייאמר כבר עתה כי בשלב זה המערער עדיין לא קיבל הודעה בעניין הגמלה המגיעה לו ובוודאי שלא קיבל גמלה. לכן המערער היה במצב משפטי שבו טרם הסתיימה העסקתו, אך הוא לא קיבל שכר.
29.	מכל מקום, המערער פנה למשיבה באמצעות בא כוחו, בדרישה להחזירו לעבודה ולשלם לו את שכרו, אך לא נענה כלל. רק לאחר למעלה מחודשיים בעקבות פנייה נוספת ליועץ המשפטי של משרד האוצר ושיחת טלפון בין ב"כ המערער לעו"ד מהמחלקה המשפטית של המשרד, התקבלה תשובה המתעלמת לחלוטין מהעובדות, מהחוזה ומהחוק, ועומדת על עמדתה המופרכת של המשיבה. 

הודעה רטרואקטיבית על הפרשה לגימלה ואי קיום הוראות הדין
30.	בהתאם להוראות חוק הגמלאות, נציב שרות המדינה חייב לידע את העובד בדואר רשום על החלטתו להפריש אותו לקיצבאות לפחות 90 יום לפני יום הפרישה. דהיינו, לשיטת המשיבה היה עליה ליידע את המערער על הכוונה להוציאו לגימלאות עד ליום 1.5.2012 לכל המאוחר (90 יום לפני 31.7.12). 
31.	על פי התקשי"ר, סמנכ"ל המשרד (ולא פקיד זוטר כלשהו) חייב לתת הודעה על צאתו הצפוי של העובד לגמלאות שנה שלימה לפני מועד הפרישה. הודעה כאמור לא נמסרה למערער במועד הקבוע בחוק ולא במועד הנדרש בתקנות השרות.
32.	רק במהלך חודש דצמבר 2012, כחמישה חודשים לאחר הפסקת עבודתו בפועל, קיבל המערער – באמצעות דואר רגיל - הודעה רשמית מטעם נציב שרות המדינה, הנושאת תאריך 15.8.2012, על החלטתו להורות "בהתאם להוראת סעיף 18 לחוק שרות המדינה (גמלאות)" (שכזכור אינו חל על המערער) על הוצאתו של המערער ל"קצבה מטעמי גיל" רטרואקטיבית ביום 31.7.2012. 
		המסמך שכאמור נושא את התאריך 15.8.2012 - שבועיים אחרי מועד יום הפרישה הכפוי - נחתם רק  ביום 21.11.2012, יותר משלושה חודשים(!) אחרי התאריך הנקוב על המכתב. למכתב צורפה גם חתימת סמנכ"לית המשרד (כפי שהיה עליה לעשות שנה לפני מועד הפרישה ולא יותר משלושה חודשים אחריו). 
		בפועל, המכתב הגיע לידי המערער רק באמצע חודש דצמבר 2012, כחמישה חודשים לאחר הפסקת עבודתו הכפויה.
33.	עם קבלת ההודעה הנ"ל של נציב שרות המדינה, פנה המערער שוב, באמצעות בא כוחו, ליועץ המשפטי של משרד האוצר, וחזר על דרישותיו בעניין וזכותו להמשיך לעבוד עד תום תקופת החוזה ודרישה לשלם את שכרו של המערער, אך לשווא. 

הפגיעה הקשה בזכויות הפנסיה של המערער
34.	בעקבות הודעת הנש"מ הנ"ל על הפרשת המערער לגימלאות, רטרואקטיבית ביום 31.7.2012, קיבל המערער בסוף דצמבר 2012 מכתב "אישור גימלאות" מיום 10.12.2012, בחתימת גב' חנה שוורץ, מנהלת תחום בכיר (גמלאות) במינהל הגימלאות. יצוין כי לשיטתה זכאי המערער לפנסיה בשיעור של 70% מהמשכורת הקובעת של חוזה בכירים בהתאם לתקופת שירות של 42 שנים ושמונה חודשים!  
בפועל המערער לא קיבל ואינו מקבל פנסיה בשיעור זה. רק בתחילת ינואר 2013 קיבל המערער לראשונה תלוש פנסיה המפרט את התשלומים ששולמו לו ב-1.1.2013, (רטרואקטיבית מ-31.7.2012), וראה מה הפנסיה שהוא מקבל בפועל.
35.	כך  התברר למערער, כי בנוסף לפרישתו הכפויה, והעיכוב הממושך בתשלום הפנסיה, הגימלה המשולמת לו בפועל נמוכה מזאת המגיעה לו ע"פ החוזה, וכי החישוב שנעשה שגוי מיסודו: הן ביחס לחישוב התקופות והן ביחס למשכורת הקובעת לתקופת כתב המינוי. 
בהתאם לכך תבע המערער בבית הדין קמא את המשיבות בדרישה לתיקון הגימלה המגיעה לו ולתשלום הפרשי שכר רטרואקטיביים. מאחר שאין זה עניינו של ערעור זה, ועל מנת לא להכביד, מופנה בית הדין הנכבד לפירוט בעניין זה בכתב התביעה בבית הדין קמא.

הסחבת הבלתי נסבלת בטיפול בפניותיו של המערער
36.	המערער, בתמימותו, האמין כי לאחר הצגת טענותיו תתקן המדינה את הטעויות שנפלו בעניינו, ללא צורך בהתערבות של בתי המשפט, ובהתאם לכך הוא פנה לכל הגורמים הרלוונטיים על מנת למצוא פתרון. 
37.	המערער ביקש שלא להלאות את בית הדין קמא במאות הפניות, ההודעות וההתכתבות בנושא. המערער הציג בצורה ברורה כי המשיבות נקטו בטקטיקה של התחמקות שיטתית מפניותיו וטענותיו, וגרמו לו עגמת הנפש קשה ומתמשכת מתחושת "החיזור אחר הפתחים" ומהתגובות שקיבל, שעיקרן "תמתין" ו"בודקים" את הנושא, וזאת לאורך תקופה של כ-6 שנים(!). 
38.	נציין עוד, כי לנוכח ההתנהלות, האכזרית ממש של המערכת, ומתוך אמונה שלמרות היחס המזלזל והמשפיל ניתן למצות את ההליכים לקבלת הפנסיה המגיעה לו ללא צורך בהטרדת הערכאות, פנה המערער לנציב תלונות הציבור בתחילת אפריל 2017 בתקוה להסתייע בו. רק לאחר כשנה ורבע, במהלך יולי 2018, נתקבלה תשובתו (בליווי התנצלות על הימשכות הטיפול בפניית המערער). 
לעניינינו, שני קטעים בתשובה מתמצתים אותה:
-	"נציבות תלונות הציבור, בשונה מבתי הדין לעבודה, מוגבלת מאוד בבירור תלונות של עובדים בעניינים הנוגעים לשירותם כעובדים". 
-	מאחר "שמדובר לכל היותר בחריגה מהוראות חוזה העבודה האישי שנחתם עימך, כפי שאתה עצמך טענת במכתביך השונים לנציבות שירות המדינה" ולכן...."לא קמה עילה שבדין להתערבותה של נציבות תלונות הציבור בעניין המועלה בתלונות".(ההדגשה לא במקור).

טענות המערער
	לאחר הגשת התביעה, ולאחר שהמשיבות ביקשו ארכות להגשת כתב ההגנה (בהסכמת המערער), הגישו המשיבות בקשה לסילוק התביעה על הסף, וכן בקשה לארכה נוספת להגשת כתב ההגנה. בית הדין קמא קיבל את הבקשה, ולהלן יתייחס המערער לנימוקיי פסק הדין ויוסיף ויטען את מה שחסר בפסק הדין.

ג.	ידו "הקמוצה" של בית הדין בעניין בקשות דחייה / מחיקה על הסף
39.	בית הדין קמא התייחס, בסעיף 19 לפסק הדין, לכך שסעד של דחייה על הסף הוא "סעד שיש לנקוט לגביו משנה זהירות". דברים אלה עולים בקנה אחד עם ההלכה הפסוקה, אליה נתייחס בקצרה, אך בכל הכבוד – בית הדין קמא לא יישם הלכה זאת בבואו לבחון את המקרה.
40.	ראשית נזכיר כי ההלכה היא שרק במקרים נדירים מתקבלות בקשות לדחייה על הסף. עמד על נשיא בית הדין הארצי דאז, כבוד השופט אדלר, בעניין רגינה בליאק (ברע 158/99  סלקום ישראל בע"מ נ' רגינה בליאק ):
"הסעד של דחייה על הסף אינו יכול ואינו צריך לשמש דרך המלך בבתי הדין לעבודה ופתרון המחלוקת לגופה לעולם עדיף (ראה: דב"ע נב/ 3-217 אגודה ארצית של מנהלים ומורשי חתימה של הבנק הבינלאומי הראשון לישראל בע"מ ואח' - הבנק הבינלאומי הראשון לישראל בע"מ ואח' , פד"ע כז 15-14,3)". (כל ההדגשות בתשובה זאת אינן במקור, אלא אם נכתב אחרת - הח"מ).
41.	ראו גם פסק דינו של בית הדין הארצי בעניין גיספאן (ברע 67197-01/17  רותם גיספאן נ' בסט שרותי קירור בע"מ, שחר שטינלאוף, ניתן ביום 3.4.2017):
"ההלכה פסוקה קבעה כי, ככלל, הסעד של סילוק על הסף יינתן במקרים חריגים בלבד, וכי "סעד זה של מחיקה על הסף מופעל על ידי בתי המשפט ביד קמוצה ובמשורה, ובבתי הדין לעבודה קצרה המשורה עוד יותר" (דב"ע (ארצי) מז/3-15  אפנר יצחק ואח' נ' מפעלי הדסה לחינוך  (18.8.87); דב"ע נא/3-31  חיפה כימיקלים בע"מ נ' אברהם רמי כלפון, פד"ע כב 518). הזהירות היתרה מתבטאת כי גם אם קיים סיכוי שכתב התביעה מגלה עילה או שקיים ספק בנוגע להתקיימות יסודות ההתיישנות או השתק עילה, כי אז אין לסלק את התובענה על הסף. הזהירות מסילוק על הסף נובעת, בין היתר, מכיבוד זכות הגישה לערכאות, שכן קבלת טענות מסוג זה (העדר עילה, התיישנות או מעשה בית דין) – יוביל לכך שהתובענה כלל לא תתברר לגופה בשום ערכאה. "השימוש בסמכותו הטבועה של בית-המשפט ייעשה בזהירות. כך בכלל (ע"א 4845/95 ניר נ' מדינת ישראל [10], בעמ' 646), וכך במיוחד כאשר מדובר בסילוק תובענה על הסף. הטעם לכך הוא שיש להישמר פן תיפגע הזכות היסודית בדבר פנייה לערכאות יתר על המידה".
42.	הלכות אלה עולות בקנה אחד עם ההכרה במעמדה של זכות הגישה לערכאות. לא נכביר מלים בעניין זה, אך נבקש להפנות את בית הדין הנכבד לפסיקתו של בית הדין הארצי לעבודה בעניין מוניקה מאלו (עבל 59462-12/15 מוניקה מאלו נ' המוסד לביטוח לאומי, מיום 24.8.2018). בית הדין הפך את ההלכה בעניין האפשרות להארכת מועד הקבוע בדין לצורך הגשת תביעה לבית הדין נגד החלטת המוסד לביטוח לאומי, כך שגם ללא קביעה מפורשת תהיה לבית הדי סמכות להארכת מועד. 
בית הדין הנכבד נימק את עמדתו כך- 
"הטעמים העיקריים המצדיקים זאת, בנוסף להנמקה שפורטה לעיל, הם השינויים שחלו בשנים שחלפו במעמדן של זכויות היסוד (וביניהן הזכות לקניין והזכות לכבוד האדם שהוכרו כזכויות חוקתיות); המעמד הבכיר שניתן לזכות הגישה לערכאות; המעבר הכללי בפסיקה מכללים נוקשים לאמות מידה גמישות יותר (בכלל ובהקשר של סדרי דין והארכות מועד בפרט - ראו למשל את בר"מ 2340/02 הוועדה המקומית לתכנון ובנייה רמת השרון נ' וכט, פ"ד נז(3) 385 (2003)); וההכרה ההולכת וגדלה בחסמים השונים המקשים על מיצוי זכויות, ודאי בהתייחס לאוכלוסיות המוחלשות הזקוקות יותר מכול לזכויות מכוח חוק הביטוח הלאומי ...".
43.	לטעמנו, ובית הדין קמא לא נתן משקל כלשהו – כאשר המדינה מבקשת לסלק תביעות נגדה על הסף יש לנקוט חומרה יתרה בבחינת בקשות כאמור, כך שרק במקרים חריגים ויוצאי דופן תתקבלנה בקשות כאמור.
44.	מבלי לגרוע מכך נוסיף ונבהיר כי בחינת האינטרסים השונים המפורטים בסעיף 19 לפסק הדין היתה חייבת להוביל למסקנות הפוכות מהמסקנות אליהן הגיע בית הדין קמא בפסק דינו, כפי שנסביר:
44.1.	"נזק ראייתי לנתבעים"- המערער הצביע על כך שלא היה כל נזק ראייתי למדינה, וממילא היתה זאת אחריותה המלאה לדאוג לשמור את המסמכים הרלבנטיים. בעניין זה נפנה גם לטענותיו של המערער בסעיף 42 לתגובה לבקשה לסילוק התביעה על הסף:
המשיבות לא טרחו להצביע על שינוי קונקרטי של מצב לרעה, על מסמך אחד שהושמד בשל חלוף הזמן או עדים שחלילה אינם עמנו עוד. נדגיש בעניין זה כי לא הועלתה טענה עובדתית על נזק ראייתי, שנתמכה בתצהיר או מסמך כלשהו שיכול להוכיח טענה כאמור. בכך כשלה המדינה לעמוד בנטל ההוכחה המוטל עליה.
ודוק, חזקה היא שדווקא המדינה, המחזיקה תיקים אישיים של עובדיה, וחלה עליה חובת תיעוד מנהלית, שמרה את המסמכים הרלבנטיים. בהקשר זה נפנה גם להוראות הקבועות בתקנות הארכיונים (ביעור חומר ארכיוני במוסדות המדינה וברשויות המקומיות), תשמ"ו-1986. תקנה 4(7) קובעת כי שמירת תיקו האישי של עובד שהוא או שאריו מקבלים גמלה מהמדינה, יישמר - "100 שנים לאחר לידתו של האדם אליו מתייחס התיק". 
ממילא חלה חובה כללית על המדינה, כמעסיק ציבורי, לשמור מסמכים לפחות לכל תקופת ההתיישנות, ואין היא יכולה להיבנות מטענה ערטילאית ולא מוכחת של "נזק ראייתי".
זאת ועוד, מעיון בבקשה עלתה השאלה האם רומזות המשיבות כי נציב התלונות נתן את תשובתו מבלי שעמדו לפניו המסמכים הנוגעים להעסקתו של המערער – ואופן ספציפי יותר – לסיום העסקתו? 
44.2.	האם התובע "ישן על זכויותיו" – המערער פנה מאות פעמים, בעל פה ובכתב, לכל גורם אפשרי וע"פ הנחיות ובתיאום עם המשיבות כמתואר בפרק ב.8 לכתב התביעה כמו גם בפרק ה.1 לתגובה לבקשה לסילוק על הסף. לכן, לא ניתן לראות במערער כמי שישן על זכויותיו.
נדגיש כי המערער לא הציג, בשלב של כתב התביעה, את כל הראיות בעניין זה, מאחר שזה לא היה המקום להגישן. עם זאת, בכוונתו להציג את הפניות הרבות ואת התשובות שקיבל בפני בית הדין הנכבד, על מנת להוכיח מעל לכל ספק כי לא ישן על זכויותיו.
44.3.	האם "התובע ויתר ומחל על זכויותיו" – ברור כי טענה זאת מתקיימת במקרה זה, לאור הפניות הרבות של המערער, ולמען הקיצור נפנה לדברים שכתבנו לעיל.
44.4.	הצורך "לברר תביעות תוך זמן סביר" – במקרה זה מי שפועל בחוסר סבירות היא המדינה, אשר בידה כל המסמכים והמידע הדרושים לברר את התביעה, ואשר התעכבה במתן תשובותיה לפניותיו של המערער לפני הגשת התביעה.
יודגש כי המערער עשה ככל האפשר שלא להטריח את המערכת המשפטית (ר' סעיף 44 לכתב התביעה) על מנת למנוע בזבוז זמן ומשאבים של המערכת המשפטית עד שהתקבלה תשובת נציבות תלונות הציבור, המפנה אותו להגיש תביעתו בבית הדין לעבודה. לא יעלה על הדעת כי דווקא המדינה תזקוף לחובת המערער את רצונו הכן להימנע מהגשת תביעה, לאחר שעשה על מאמץ להימנע מכך.

ד.	טעה בית הדין קמא כאשר דחה את תביעתו של המערער בעניין חוזה העבודה
	טעה בית הדין קמא כאשר קבע כי עילת התביעה לתשלום שכר וזכויות סוציאליות מכוח חוזה הבכירים התגבשה בחודש אוגוסט 2012, עת נדרש המערער לא להגיע עוד למקום עבודתו. כפי שנסביר להלן, העילה התגבשה לראשונה רק במועד שבו קיבל המערער החלטה על הפרשתו לגמלאות בחודש דצמבר 2012.
	ממילא – מדובר בתביעה לתשלום שכר עד תום תקופת חוזה הבכירים, ויש להתייחס לכל חודש שכר כאמור כעילה נפרדת, כאשר הזכות לתבוע אותה קמה מדי חודש בחודשו.
עילת התביעה
45.	בראשית הדברים בפרק זה נשוב ונחזור על הדברים שנכתבו במפורש בכתב התביעה - במשך מספר חודשים לא העבירה המדינה למשיב הודעה בעניין גמלתו, ולא שילמה את גמלתו. על כך כתבנו, בסעיף 5 סיפא לכתב התביעה – "בכך פעלו הנתבעות, או מי מהן, בניגוד מוחלט להוראות הדין, בעניין הוצאתו של התובע לגימלאות, ויצרו מצב משפטי (אבסורדי, יש לציין) לפיו התובע לא הופרש לגמלאות, אך עבודתו בפועל הופסקה".
כלומר, רק בחודש דצמבר 2012, עת קיבל המשיב את ההחלטה בעניין הגמלה ואת הגמלה עצמה, הוא הופרש מעבודתו במדינה וקמה לו זכות התביעה.
46.	לעניין עילת התביעה, נפנה לפסק הדין בעניין רחל קידר, שניתן ביום 6.8.2019 (עע 23928-09/18  שירותי בריאות כללית נ' רחל קידר, קרן הגמלאות המרכזית של עובדי ההסתדרות ואח'), וחוזר על ההלכות המוזכרות גם בפסק הדין. בפסק דין קידר האמור נקבע, בין היתר, כי - 
"סעיף 6 לחוק ההתיישנות, התשי"ח-1958 (להלן – חוק ההתיישנות) קובע כי "תקופת ההתיישנות מתחילה ביום שבו נולדה עילת התובענה." בהקשר למונח "עילת תובענה" נאמר ע"א 735/07 צמרות חברה לבנין נ' בנק המזרחי (5.1.11) נאמר כך: 

"המושג "עילת תובענה" לצורך תחילת מניין תקופת ההתיישנות נבחן על פי הדין המהותי, בשילוב עם נתונים נוספים, הרלבנטיים להקשר של התיישנות, ובהם קיום אפשרות מעשית בידי תובע לפנות לבית המשפט לצורך הגשת תביעה, בבחינת "כוח תביעה" שרק עם התגבשותו, מתחיל מניין ההתיישנות ... "כוח תביעה" במשמעות זו פירושו קיום אפשרות ממשית בידי תובע להגיש תביעה משפטית ולזכות בסעד המבוקש, ככל שהוא יעמוד בנטל ההוכחה העובדתי ובנטל הביסוס המשפטי של תביעתו. המועד להיווצרות עילת התובענה לצורך התיישנות הוא, אפוא, המועד שבו נתגבשו העובדות המקימות זכות לסעד, וכאשר נתון בידי התובע כוח קונקרטי לממש הלכה למעשה את זכות התביעה שבידו בדרך של פנייה לערכאות. אין די בקיום זכות תביעה מושגית-תיאורטית בלבד בידי התובע. נדרשת בשלות של זכות התביעה במובן קיומו של כוח, הלכה למעשה, לפנות לבית המשפט בתביעה משפטית, ולזכות בסעד אם תוכח התביעה ...  רק משמתקיימים תנאים אלה במלואם, מתחיל מירוץ ההתיישנות".

47.	ובמלים פשוטות – רק כאשר יש בידי התובע את הכוח להגיש את התביעה, מתחיל מירוץ ההתיישנות. בענייננו – המערער יטען כי רק במועד ההחלטה על כך שיקבל גמלה יש לראות בו כמי שעבודתו במדינה הסתיימה סופית, בין היתר מאחר שרק במועד זה ניתנה בידיו ההחלטה של הגורם המוסמך להפסיק את עבודתו. 
48.	טעה בית דין קמא בעניין ההחלטה על הפסקת עבודתו של המערער – 
48.1.	המערער יטען כי בכל הכבוד למשרד האוצר, הגורם היחידי שמוסמך להחליט על סיום תפקידו הוא נציג השירות. לפיכך, המכתב של החשבת הכללית דאז בחודש אוגוסט 2012 לא יכול היה להפסיק את עבודתו בשירות המדינה.
48.2.	הגורם המוסמך להפסקת עבודתו של הממונה הוא נציג השירות – כאמור בסעיף 4 לחוזה הבכירים (שאותו ציטט בית הדין קמא בסעיף 2 לפסק הדין, תוך התעלמות ממשמעותו). הודעת נציב השירות למערער הגיעה רק בחודש דצמבר 2012, לאחר עיכוב בלתי מוסבר בחתימה עליה.
48.3.	המערער יוסיף ויטען כי קביעתו השגויה של בית הדין קמא כי כבר במועד שבו חתמה החשבת על המכתב בחודש אוגוסט 2012 קמה עילת התביעה אינה הגיונית, בכל הכבוד, שכן נציבות שרות המדינה היא שחתומה על החוזה, והיא לא הפסיקה את עבודתו ולא הפרה את החוזה בחודש אוגוסט 2012, ולכן הוא כלל לא יכול היה לתבוע בהיעדר החלטה של הנציבות.
48.4.	לכן, ובניגוד לטעות אליה נתפס בית הדין קמא כאשר התייחס להודעת נציב השירות כהודעה טכנית, רק כאשר הגורם המוסמך הודיע על סיום העבודה קמה עילת התביעה בפועל, ואפילו לא דקה קודם לכך.
49.	טעה בית דין קמא כאשר התעלם ממכלול העובדות המקימות את עילת התביעה – 
49.1.	המערער יוסיף ויטען סיום עבודה של עובד מדינה, בוודאי לאחר כארבעים ושתיים שנות עבודה, מביאה לשורת התרחשויות הקשורות זו בזאת, ואשר לא ניתן לנתקן, ובעיקר הכוונה לתשלום הגמלה המגיע לעובד מדינה הפרוש לגמלאות. 
49.2.	בכל הכבוד, הקביעה כי כבר ביום 5.8.12 "השתכלל כוח תביעה והתגבשה עילת התביעה" לצורך התיישנות, מפרידה בין המרכיבים השונים של הפרישה לגמלאות ויוצרת הפרדה מלאכותית בין רכיבי הפרישה השונים. 
המערער יטען כי לא ניתן להפריד בין רכיבים אלה, ויש לקחת בחשבון את "מכלול העובדות והמהותיות המולידות את הזכות לסעד". ראו סעיף 24 לפסק הדין המפנה לפסק הדין בעניין אפרידר - רע"א 6774/19 ‏אפרידר החברה לשיכון ופיתוח לישראל בע"מ נ' עיריית ראש העין (16.4.2020);
49.3.	לפיכך, וכאשר גם כאשר בוחנים את מכלול העובדות – לא קמה עילה לפני שהמערער התחיל לקבל גמלה, ולמצער – המועד בו ניתנה לו ההודעה על הגמלה שחל בחודש דצמבר 2012.
50.	טעה בית דין קמא כאשר התעלם מהחובה למיצוי הליכים – 
50.1.	מבלי לגרוע מהטענה כי רק במועד שבו הופרש המערער לגמלאות קמה זכות התביעה, יטען המערער כי למעשה לא היה יכול להגיש תביעתו כבר בחודש אוגוסט 2012, שכן מייד היתה עולה נגדו טענה על אי מיצוי הליכים. 
50.2.	טענה זאת אינה טענה בעלמא, שכן המערער פנה למשיבה – לאחר שנדרש לא להגיע לעבודתו - באמצעות בא כוחו, בדרישה להחזירו לעבודה ולשלם לו את שכרו, אך לא נענה כלל. רק לאחר למעלה מחודשיים בעקבות פנייה נוספת ליועץ המשפטי של משרד האוצר ושיחת טלפון בין ב"כ המערער לעו"ד מהמחלקה המשפטית של המשרד, התקבלה תשובה המתעלמת לחלוטין מהעובדות, מהחוזה ומהחוק, ועומדת על עמדתה המופרכת של המדינה (ראו סעיף 34 לכתב התביעה).
50.3.	אם היה המערער מגיש תביעתו בטרם התקבלה תשובת המדינה, בוודאי שהיה נטען נגדו כי לא מיצה את ההליכים וכי היה עליו להמתין ולראות מה משיבה המדינה לבא כוחו, והאם חל שינוי בעמדתה. לפיכך, אין מקום לקבל את הניסיון הפסול לקבוע כי כבר בחודש אוגוסט 2012 היה יכול המערער להגיש תביעתו.

טעה בית הדין קמא כאשר קבע כי סיכויי התביעה אינם גבוהים
51.	בסעיף 31 לפסק הדין קמא קבע בית הדין קמא כי לא התרשם מכך שסיכויי התביעה גבוהים, מאחר שכאשר "חוזה עבודה כולל הוראה המרשה לצד לחוזה לסיימו בכל עת לפני תום תקופתו, כפי שקיים גם בענייננו, ניתן לסיים את החוזה מבלי להפר אותו" (ההדגשה במקור – הח"מ).
52.	בכך נתפס בית הדין קמא לטעות מהותית, שכן חוזה הבכירים קובע פרוצדורה ברורה על מנת שניתן יהיה לסיים את החוזה לפני תום תוקפו – כאשר נדרשת פנייה מנומקת של מנכ"ל המשרד לנציב שירות המדינה ואישור הנציב וועדת השירות, כאשר אין חולק כי לא נעשתה פנייה כאמור ולא התקבלה החלטה של וועדת השירות.
בנסיבות אלה, כאשר לא בוצע ההליך המתאים להפסקת תוקפו של החוזה לפני תום התקופה, לא ניתן היה לקבוע כי סיכויי התביעה אינם גבוהים. נהפוך הוא.

למצער – היה על בית הדין קמא לדחות את התביעה אך ורק לתקופה שקדמה לחודש אוקטובר 2012
53.	המערער יוסיף ויטען כי למצער היה על בית הדין קמא לדחות את התביעה אך ורק ביחס לרכיבי התביעה שקודמים לחודש אוקטובר 2012. 
54.	המערער יטען כי התביעה לתשלום השכר מכוח חוזה הבכירים היא מסוג התביעות בהן יש לראות את העילה כעילה המתחדשת מדי חודש בחודשו – במועד בו היה אמור להיות משולם למערער השכר.
55.	בעניין זה היה מקום להחיל את הכללים שנקבעו ביחס לתשלום גמלה, המתחדשת מדי חודש בחודש – כפי שנקבע בפסק הדין בתיק בג"צ 3514/07 מבטחים נ' פיורסט , ניתן ביום 13.5.12 והאסמכתאות המפורטות שם; ראו גם סעש (תל אביב) 38544-10/12  ראובן בן דוד נ' מנהלת הגמלאות - משרד האוצר ואח').

ה.	טעה בית הדין קמא כאשר קבע שהיה על המערער להגיש ערעור גמלה במועד הקבוע בחוק
הכרעתו השגויה של בית הדין קמא
56.	המשיבות טענו כי סעיף 43 לחוק הגימלאות והתקנות שהותקנו על פיו חלים על תקופת עבודתו השנייה של המערער במסגרתה הועסק בחוזה בכירים, וכי היה על המערער להגיש תביעתו תוך 60 ימים מהיום שהתקבלה ההחלטה בנוגע לגימלה המגיעה לו. המערער טוען כי הוא רשאי היה להגיש את תביעתו עד לשבע שנים ממועד קבלת ההודעה על הגמלה, וכי הגיש תביעתו במועד. 
57.	בית הדין קמא אימץ את טענת המשיבות, וקבע, בכל הזהירות הנדרשת - מבלי שנכנס לעומקם של דברים - כי "על זכותו של המערער לגמלה חלות הזכויות הקבועות בחוק הגמלאות, ובכלל זה הזכות להגיש ערעור גמלאות....". 
58.	כפי שנסביר להלן, ובכל הכבוד, קביעה זאת שגויה מיסודה, מתעלמת לחלוטין מלשונו של חוזה הבכירים וממהות החוזה, ונקבעה מבלי לבחון לעומק את טענות המערער ואת הוראות חוזה הבכירים. 

טעה בית הדין קמא כאשר לא התייחס למשמעות של ניסוח החוזה על ידי המדינה
59.	המסמך הבסיסי להבנת מערכת היחסים בין הצדדים, ומהם החוקים החלים עליה, הוא חוזה הבכירים עליו חתם המערער. מדובר בחוזה שנוסח ונכתב על ידי המדינה, כאשר המערער לא יכול היה לשנות בו מילה או פסיק. 
כאשר מדובר בחוזה שנוסח על ידי המדינה בלבד, כחוזה אחיד ממש, המשמעות הפרשנית ברורה: אף אם יש ספק פרשני יש לפרש את החוזה לרעת המדינה (נציין כי לטעמנו אין ספק פרשני במקרה זה, שכן החוזה אינו קובע שעל תקופת העבודה בחוזה בכירים חל סעיף 43 לחוק הגימלאות).
60.	טעה בית הדין קמא טעות מהותית כאשר התעלם לחלוטין מעובדה זאת וממשמעותה המשפטית, ולא ייחס כל חשיבות לעניין זה. בכל הכבוד, בכך טעה בית הדין קמא טעות מהותית, שכן חוזה הבכירים אינו מפנה בצורה מפורשת לסעיף 43 לחוק הגימלאות, ובהיעדר הפנייה מפורשת – סעיף 43 לחוק הגימלאות אינו חל על היחסים בין הצדדים.

טעה בית הדין קמא כאשר לא ייחס חשיבות לכך שהכלל הוא שחוק הגימלאות אינו חל על תקופת עבודתו השנייה של המערער
61.	סעיף 11 לחוזה הבכירים עליו חתם המשיב קובע כי – "על תקופת עבודתו של העובד לפי חוזה זה לא יחול חוק שירות המדינה (גימלאות) (נוסח משולב), התש"ל – 1970 (להלן - חוק הגימלאות)".
62.	סעיף 11 האמור קובע, אם כן, את הכלל לפיו על תקופת עבודתו של העובד לפי חוזה הבכירים לא חלות הוראות חוק הגימלאות. 
כל חריג לכלל זה חייב היה להיכתב במפורש ובצורה ברורה. ודוק – אם רצתה המדינה לקבוע כי המועד הקובע לערעור על הגימלה לפי חוזה הבכירים הוא בהתאם לחוק, היה הדבר צריך להיכתב במפורש בחוזה.
כידוע, ופסק הדין אינו מתיימר לקבוע אחרת, חוזה הבכירים אינו קובע כי חוק הגמלאות חל גם על המועד הקובע להגשת ערעור (סעיף 43 לחוק הגימלאות). 
63.	טעה בית הדין קמא כאשר התעלם מהכלל הבסיסי בפרשנות חוזים, ולפיו מקום בו נקבע כלל בחוזה – על ידי המדינה שניסחה את החוזה – כל חריג לכלל זה חייב להיכתב במפורש. מאחר שהמדינה בחרה להתעלם משאלה זאת, בחוזה אותו ניסחה, הרי שהמועד הקבוע להגשת ערעור בחוק הגימלאות אינו חל על היחסים בין הצדדים, כפי שנקבעו בחוזה הבכירים.

טעה בית הדין קמא בקביעה הכוללנית בדבר הזכויות החלות על המערער מכוח הגמלאות
64.	בית הדין קמא קבע, בסעיף 38 לפסק הדין, כי בהתאם לסעיף 12(ה) לחוזה הבכירים - "על זכותו של התובע לגמלה חלות הזכויות הקבועות בחוק הגמלאות, ובכלל זה הזכות להגיש ערעור גמלאות לפי סעיף 43 לחוק הגמלאות במועד שנקבע בתקנות הגמלאות".
טעה בית הדין קמא כאשר התייחס לזכות לערעור לפי סעיף 43 לחוק הגמלאות כ – "זכות" שניתנה למערער. 
65.	סעיף 12 לחוזה הבכירים, אליו התייחס בית הדין קמא בסעיף 36 לפסק הדין, קובע את העיקרון לפיו תצורף תקופת השירות בחוזה בכירים לתקופת השירות על פי כתב המינוי. בשל חשיבותו של סעיף זה נביא את הרישא לסעיף ככתבו וכלשונו:

סעיף 12 האמור מפרט את התנאים השונים לצירוף התקופה ולגובה הגמלה שתשולם למשיב עבור שתי התקופות.  ודוק - צירוף התקופות אינו קובע כי "הזכות" לערעור תהיה על פי חוק הגמלאות, אלא אך ורק "הזכות לגימלאות".
66.	סעיף 43 לחוק הגימלאות מגביל את זכותו הטבעית של כל עובד לפנות לערכאות. ההתייחסות של בית הדין קמא להגבלת המועד להגשת הערעור כ – "זכות" שניתנה למערער במסגרת חוזה הבכירים שגויה מיסודה. אין מדובר בזכות, אלא בהגבלת זכות קיימת.
המערער יטען כי מדובר בהוראה מגבילה שאינה מוסיפה על זכויותיו של העובד, ועל כן אין לראות בה זכות. לטעמנו, הזכות של העובד להגיש תביעה נגד קביעת הממונה עומדת בעינה, מבלי שהחוזה מבקש להגבילה או לבטלה.

טעה בית הדין קמא כאשר התעלם מהוראות סעיף 13 לחוזה הבכירים
67.	בית הדין קמא בחר לנתח, בכל הכבוד – בצורה שגויה, את סעיף 12 לחוזה הבכירים, תוך שהוא מתעלם לחלוטין מסעיף 13 לחוזה, אשר מפריך את התחולה המוחלטת של חוק הגמלאות על תקופת העבודה לפי חוזה בכירים. 
68.	סעיף 13 לחוזה הבכירים קובע כי - "חוזה זה יראוהו כהסכם וכחוזה יחידי לפי סעיף 92 ו – 107(א)(2) לחוק הגימלאות".
סעיף 107(א)(2) לחוק הגימלאות קובע כך -
"הוראות חוק זה לא יחולו -
(1) .....
(2)  על עובד המדינה המועסק כדין על פי חוזה יחידי, אם כך נקבע באותו חוזה ובמידה שנקבע;".
69.	בית הדין קמא כלל לא התייחס לסעיף 13 לחוזה הבכירים ולהפניות הקבועות בו לחוק הגימלאות. סעיף 13 האמור לחוזה הבכירים, והוראות חוק הגימלאות אליו מפנה סעיף 13, חוזרים בצורה ברורה על הכלל לפיו הוראות חוק הגימלאות אינן חלות על תקופת ההעסקה בחוזה בכירים (למעט ההוראות שנקבעו במפורש, כמובן).
70.	כמו כן – בית הדין קמא טעה טעות מהותית כאשר התעלם מכך שכאשר ביקשה המדינה להפנות להוראות ספציפיות בחוק הגימלאות – היא עשתה זאת במפורש, כפי שנעשה בסעיף 13 לחוזה הבכירים.
71.	ראינו, אם כן, כי כאשר  המדינה רצתה להחיל הוראות ספציפיות מחוק הגמלאות היא עשתה כן במפורש. בהיעדר הפנייה מפורשת למועד הערעור הקבוע בחוק הגימלאות – מועד זה אינו יכול לחול על תקופת עבודתו השנייה של המערער – בה הועסק על ידי המדינה במסגרת של חוזה בכירים.
72.	על כן, ומכוח חוזה הבכירים שניסחה המדינה עצמה, לא חל המועד להגשת ערעור גמלה על המשיב (סעיף 43 לחור הגמלאות), והוא לא איחר בהגשת תביעתו.

טעה בית הדין קמא כאשר התעלם מפסיקתו של בית הדין האזורי בעניין גרימברג
73.	המערער הפנה את בית הדין קמא לפסק דין שניתן בפרשה דומה (תעא (חיפה) 319/07 גרימברג סימון נ' עיריית קרית ביאליק, מדינת ישראל ואח') (להלן: "פסק דין בעניין גרימברג"). בית הדין קמא קבע, בסעיף 41 לפסק הדין, כי פסק הדין בעניין גרימברג אינו מחייב אותו.
צדק בית הדין קמא כאשר קבע שפסק דין של בית הדין האזורי אינו מחייב אותו. טעה בית הדין קמא כאשר לא התייחס לניתוח בפסק הדין בעניין גרימברג.
74.	בטרם נתייחס לניתוח הוראות הדין בפסק הדין בעניין גרימברג נבקש להפנות לסיפא של סעיף 42 לפסק הדין, שם נכתב – "ואנו סבורים כי ניתן להגיע לתוצאה שונה..".
אמירה זאת של בית הדין קמא מעידה כי בית הדין קמא סבר כי "ניתן" להגיע לתוצאה שונה מזאת שנקבעה בפסק דין גרימברג. משמע – שניתן היה גם להגיע לתוצאה אחרת, ומשכך – היה על בית הדין קמא להחיל את הכלל הפרשני לפיו במקרה של ספק, יש לבחור בפירוש נגד המנסח.
75.	כאמור לעיל, פסק דין גרימברג הגיע למסקנה שונה בתכלית מהמסקנה אליה הגיע בית הדין קמא. באותו מקרה, בית הדין האיזורי לעבודה בחיפה סקר את הרקע ליצירתו של חוזה הבכירים (באותו מקרה – ברשויות המקומיות), והגיע למסקנה שלהלן:
"15. מהאמור עולה, כי התובע הוחרג מפורשות מתחולת חוק הגמלאות אף כי זכויותיו לגמלה תקבענה על פי אותו חוק, בכפוף לתנאי החוזה. באופן דומה, נקבעו לתובע בחוזה זכויות מסוימות על פי חוקת העבודה, מבלי שזו חלה על התובע.
16. לפיכך, אין לקבוע כי חוק שירות המדינה (גימלאות) ותקנותיו לעניין המועד להגשת ערעור חלים על התובע ודין טענת ההתיישנות  להידחות.".
76.	דברים כדורבנות, המשקפים את הניתוח הנכון של הוראות חוזה הבכירים, הוראות שפורשו בצורה שגויה – בכל הכבוד – על ידי בית הדין קמא. 

טעה בית הדין קמא כאשר בחר להתעלם מכוונות המדינה ביצירת "חוזה בכירים"
טעה בית הדין קמא כאשר התעלם מכך שהמדינה עצמה ביקש ליצור הפרדה ברורה בין העסקה לפי כתב מינוי לבין העסקה בחוזה הבכירים, כך שהעסקת המערער – ובכירים אחרים, לרבות לעניין הגמלה, תבוצע לפי כללים שונים מאלה שחלים על עובדי דירוג-דרגה.
77.	חוק שירות המדינה (מינויים), תשי"ט -1959, וכן התקנות שהותקנו מכוחו, קובעים כי ניתן להעסיק עובד בשירות המדינה באמצעות חוזה מיוחד, במקרים מסוימים, שעיקרם הוא חיוניות המשרה והצורך בתשלום שכר גבוה מהמקובל בשירות המדינה.
78.	עובד, המועסק בחוזה בכירים, מתנתק למעשה מהדירוג בו הוא הועסק עד למעבר לחוזה בכירים. בעניין זה קבע בית הדין הארצי לעבודה בעניין שיפמן (עע 1243/02  משה שיפמן ואח'  נ' מדינת ישראל) כדלקמן:
"בעצם החתימה על חוזה בכירים מתנתק העובד מסולם הדרגות אליו היה שייך כעובד על פי כתב מינוי (כמשמעות מונח זה בחוק שירות המדינה (מינויים), התשי"ט - 1959, להלן - כתב מינוי) ועובר למסלול השונה ממסלולו הקודם על פי כתב מינוי".
79.	זאת ועוד, חוזה הבכירים אמנם הביא לשיפור שכר של עובדים שהועסקו מכוחו, אך במקביל הוא ביטל את הקביעות שהיתה לאותם עובדים, כאשר מדובר בסוג של "עסקת חבילה" לטוב או לרע, שעל מהותה עמדנו – ניתוק מהעסקה לפי כתב מינוי. ראו גם פסק הדין בתיק עע 1029/04, עמנואל דורנשטיין ואח' נ' מדינת ישראל - 
"חוזה הבכירים יצר מעמד מיוחד לחלק מעובדי המדינה הבכירים שהסכימו לעבוד במעמד זה. חוזה הבכירים ניתק את העובדים הבכירים ממסגרת ההעסקה השגרתית שלהם, מסולם השכר החל עליהם ומתנאי הפנסיה שמקורם בחוק. חוזה הבכירים ביטל את הקביעות של העובדים הבכירים ומנגד קבע רמת שכר גבוהה מזו שהיתה לאותם עובדים על פי דירוגם. מכלול הנתונים הנוגעים לחוזה הבכירים (ראו סעיף 14 לפסק הדין של בית הדין האזורי) מלמד כי מדובר בהסדר מיוחד אשר נועד לנתק את העובד הבכיר ממתכונת העסקתו הקודמת וליצור לגביו מתכונת שונה הכוללת יתרונות וחסרונות, בבחינת חוחים ושושנים כאחד. מדובר במציאות העסקה שונה, חדשה ומיוחדת הכרוכה – במיוחד – בניתוק העובד הבכיר מסולם השכר הרגיל שלו. העסקת העובדים ב"חוזה בכירים" לא שינתה את סולמות השכר הרגילים, אלא יצרה מנגנון שניתק את העובדים מסולם השכר הרגיל וקבע להם מתכונת שונה – חילופית – של העסקה. לא יכול להיות ספק כי העסקה בחוזה בכירים, במתכונת בה מדובר, הינה שינוי מהותי במבנה ההעסקה ואין היא בבחינת שינוי בסולם השכר לגביו ניתן לבצע "תיאומים" ...". 
80.	ואכן, חוזה הבכירים עליו חתם המשיב, כולל הוראות רבות המעידות על כוונת המדינה להחיל מערכת כללים שונה על היחסים החוזיים עם המשיב, ולנתק אותו ממערכת הכללים הקבועה בהעסקה לפי כתבי מינוי, למעט ההוראות שהוחלו במפורש – 
80.1.	כך, בחלק המבוא נכתב במפורש – "והעובד מסכים לביטול כתב המינוי שלו ולהיות מועסק בשירות המדינה על פי תנאי חוזה מיוחד זה;".
80.2.	עוד נקבע במבוא כי החוזה נעשה לפי סעיף 40 לחוק שירות המדינה (מינויים), תשי"ט – 1959. סעיף 40 האמור, שכותרתו "חוזה מיוחד" קובע כי – "שום דבר האמור בחוק זה אינו בא למנוע את הממשלה לעשות חוזה מיוחד עם אדם שיועסק בשירות המדינה במקרים ולפי תנאים שייקבעו בתקנות על פי המלצת ועדת השירות ובהתייעצות עם ועדת העבודה של הכנסת; בעשיית חוזה מיוחד כאמור תיוצג הממשלה על ידי נציב השירות; הוראות חוק זה לא יחולו על אדם המועסק לפי חוזה מיוחד אלא במידה שנקבע בחוזה".
80.3.	סעיף 5 לחוזה הבכירים כי החל ממועד חתימתו – "יועסק העובד על פי חוזה זה ולא על פי כתב המינוי המבוטל בזה". והסיפא של הסעיף מחמירה וקובעת – "לעובד לא תהיה הזכות לחזור ולקבל כתב מינוי".
80.4.	סעיף 7 לחוזה הבכירים קובע שורה של תנאים להם לא זכאי המערער, מאחר שהוא מועסק בחוזה בכירים כאמור.
81.	על רקע דברים אלה, מתחדדת ומתחזקת הפרשנות לסעיפים 11, 12 ו – 13 לחוזה הבכירים של המערער, ולפיהם – המדינה ניתקה את המשיב מהוראות חוק הגימלאות וסולמות השכר, וקבעה את תנאי העסקתו בהתאם להוראות חוזה הבכירים, אלא אם נקבע במפורש אחרת. 
חוזה הבכירים אינו קובע כי המערער נדרש להגיש ערעור בהתאם להוראות חוק הגימלאות, ובהתאם – המשיב לא איחר בהגשת תביעתו.

סיכום ביניים לחלק העוסק בתביעה לגמלה
82.	בית הדין קמא נתפס לכלל טעות כאשר קבע כי הכלל הוא שעל המערער חלות זכויות מכוח הגמלאות, לרבות "הזכות" להגשת ערעור במועד הקבוע בסעיף 43 לחוק הגמלאות. כפי שהסברנו לעיל, לטעמנו, ובכל הכבוד, מדובר בטעות כפולה – 
ראשית, מאחר שאין חולק שחוזה הבכירים אינו מתיימר להחיל את כל הזכויות מכוח החוק הגמלאות, אלא נהפוך הוא. על כן, קביעה כללית כאמור סותרת לחלוטין את מהות החוזה ואת לשונו; 
ושנית, מאחר שלא מדובר ב "זכות", אלא בהגבלה של זכות קיימת. קרי – הגבלת המועד להגשת הערעור ל – 60 ימים, ביחס לזכות לפנות לערכאות עד שבע שנים, אינה יכולה להחשב כזכות.
83.	על כן, הכרעתו של בית הדין קמא בעניין המועד להגשת תביעה בעניין הגמלאות שגויה ביסודה ואינה יכול לעמוד.

ו.	טעה בית הדין קמא כאשר מחק את התביעה בגין עגמת נפש ונזק לא ממוני
84.	בסעיף 50 לפסק הדין קובע בית הדין קמא כי בקשת המשיבות לא כללה התייחסות לתביעת המערער לפיצוי כספי בגין התנהלות המשיבות (שם). עוד מוסיף וקובע בית הדין קמא כי "רכיב תביעה זה בעינו עומד".
85.	למרות האמור לעיל, ואף שבית הדין קמא קובע כי לא היתה בקשה בעניין זה, הוא מחק את תביעתו בנימוקים שגויים, המתעלמים לחלוטין מכתב התביעה, כפי שנפרט להלן:
86.	"לא פירט בתביעתו את הרקע העובדתי הרלוונטי לפיצוי הכספי המבוקש" – 
86.1.	בכל הכבוד, בית הדין קמא התעלם לחלוטין מהדברים המפורשים שנכתבו בכתב התביעה בעניין זה: הן בפרק ב.8. לכתב התביעה והן בפרק ה' לכתב התביעה.
86.2.	בפרק ב.8. לכתב התביעה מסביר המערער במפורש את הרקע לתביעה בעניין זה. ראו, לדוגמא, סעיף 45 לכתב התביעה – 
כדי לא להלאות את בית הדין הנכבד, לא נפרט  בשלב זה, במסגרת כתב התביעה, את כל הפניות הרבות של התובע לנתבעות או מי מהן, את ההתחמקות השיטתית מפניותיו וטענותיו, כמו גם את עגמת הנפש הקשה והמתמשכת שנגרמה לו מתחושת "החיזור אחר הפתחים" ומהתגובות שקיבל, שעיקרן "תמתין" ו"בודקים" את הנושא, וזאת לאורך תקופה של כ-6 שנים(!). 
התובע חש כי הפסיד את השנים הטובות ביותר של תקופת הגימלאות, אותן נאלץ להשקיע בניסיונותיו הממושכים לנסות לקבל את זכויותיו. די אם נציין כי מדובר בעשרות פניות (לכל הפחות) מהן התעלמו הנתבעות או השיבו באיחור ולאחר עיכובים ותזכורות רבות מספור. 
86.3.	 פרק ה' לכתב התביעה (סעיפים 79 – 82 בעמודים 24 – 26 לכתב התביעה) עוסק כולו בתביעה לפיצויים בגין עגמת נפש ובגין התנהלות שלא כדין. פרק ה' האמור מפרט באופן מלא, ואולי אף מעבר לנדרש, את הסיבות לתביעה כאמור – החל מפיטוריו בניגוד לדין, ההתנהלות הקלוקלת בעניינו ועגמת הנפש שגרמו לו המשיבות. 
למען הסדר הטוב, יצורפו פרק ב.8. ופרק ה' לכתב התביעה בנפרד להודעת ערעור זאת, ויסומנו כ – מע / 1 ו – מע / 2.
86.4.	קביעת בית הדין קמא כי המערער לא פירט את הרקע העובדתי הרלבנטי שגויה, אם כן, מיסודה, ובכל הכבוד – מתעלמת מהדברים המפורשים שנכתבו בכתב התביעה.
87.	"לא הציג את כלל האסמכתאות הנוגעות לעניין" – 
87.1.	נזכיר כי בית הדין קמא מחק את התביעה בטרם הוגש כתב ההגנה, ובוודאי שלא היה מקום להצגת כלל האסמכתאות בשלב זה.
87.2.	כפי שכתבנו לעיל, וכפי שנכתב במפורש בכתב התביעה, בידי המערער מאות מסמכים והתכתבויות בנושא, וצירופם בשלב של הגשת התביעה מיותר, מנוגד לתקנות והיה יוצר סרבול ובלבול בלתי נסבלים.
87.3.	לפיכך, מחיקת תביעה בשל אי הצגת מלוא האסמכתאות אינה במקומה. המערער יטען כי לכל היותר היה מקום להורות למערער לצרף אסמכתאות אלה. 
88.	"לא כימת את תביעתו ביחס לרכיב תביעה זה לבדו" – 
88.1.	בכל הכבוד, גם בעניין זה התעלם בית הדין קמא ממה שנכתב בכתב התביעה. 
88.2.	ראו סעיף 82 לכתב התביעה המכמת במפורש ובנפרד רכיב זה בסך 300,000 ₪, בסוף פרק ה' העוסק בפיצוי הכספי האמור. 
ראו גם סעיף 83 לכתב התביעה, המסכם את הסעדים הכספיים, ולסעיף 83.3 לכתב התביעה שם מכומת הפיצוי המבוקש בנפרד.
89.	לפיכך, כל הנימוקים של בית הדין קמא למחיקת תביעתו של המערער ברכיב זה שגוים, מתעלמים מהעובדות, ובכל הכבוד – אינם יכולים לעמוד.
מבלי לגרוע מכך, יוסיף המערער ויבהיר כדלקמן – 
90.	מחיקת רכיב תביעה זה נעשתה ביום 31.5.2020, כשבעה חודשים לאחר הגשת התביעה. אם יגיש המערער תביעה חדשה עלול להיגרם לו נזק של ממש, בשל טענות התיישנות שעלולות המשיבות להעלות בעניין חלוף המועד ביחס לחלק מרכיבי התביעה.
91.	מחיקת התביעה, בניגוד לכלל כי יש לנהוג ביד קמוצה בכל הקשור למחיקת תביעות, אינה יכולה לעמוד, ובית המשפט הנכבד מבקש לבטל גם אותה.

ז.	הערה בעניין (חוסר) תום לב וחובת ההגינות הציבורית
אמת היא כי חלפה התקופה בה נמנעה המדינה מהעלאת טענות שיהוי והתיישנות. אולם, טרם חלפה החובה החלה על המדינה לנהוג בתום לב ובהגינות מנהלית, שהיא חובה מחמירה אף יותר מחובת תום הלב. בית הדין קמא התעלם לחלוטין מסוגיה זאת, שהעלה המערער בפניו במסגרת תגובתו לבקשה למחיקה על הסף.
92.	פסק הדין של בית הדין הנכבד שניתן לאחרונה בעניין הקייסים ולרבנים בני הקהילה האתיופית (עע 27891-09/16  מדינת ישראל נ' מועצה דתית באר שבע, מועצה דתית ערד, מועצה דתית גדרה ואח'), חוזר על החובות המוטלות על המדינה מתחום המשפט המנהלי - 
"... אין להתעלם מהחובות מתחום המשפט המנהלי המוטלות על המדינה הן בכובעה כרגולטור והן בכובעה כמעסיק [ע"ע (ארצי) 360/99 מדינת ישראל – אהרן כהן, פד"ע לח, 1 (2002); ע"ע (ארצי ) 14039-07-11 חנה סולטני - מדינת ישראל, משרד החינוך (19.12.2013)], ובכלל זאת חובתה לפעול בסבירות, בתום לב ובהגינות".
כפי שנפרט להלן, ובכל הכבוד, המשיבים לא נהגו בסבירו, תום לב והגינות כאשר בחרו להגיש בקשה לסילוק התביעה על הסף מחמת התיישנות.
93.	ראשית, כתב התביעה מגלה מספר רב של מקרים בהם דווקא המדינה לא עמדה במועדים הקבועים בחוק. על קצה המזלג ממש – 
93.1.	ההודעה על סיום העסקתו של המערער ניתנה פחות מחודש מהמועד שהיה קבוע בהודעה (סעיף 7 לכתב התביעה). כלומר, פחות מפרק הזמן המינימלי להודעה מוקדמת על פי חוק;
93.2.	בהתאם להוראות חוק הגמלאות, נציב שרות המדינה חייב לידע את העובד בדואר רשום על החלטתו להפריש אותו לקיצבאות לפחות 90 יום לפני יום הפרישה. כידוע, ההודעה ניתנה רק בחודש דצמבר 2012, רטרואקטיבית לחודש יולי; 
93.3.	בהתאם להוראות התקשי"ר, סמנכ"ל המשרד (ולא פקיד זוטר כלשהו) חייב לתת הודעה על צאתו הצפוי של העובד לגמלאות שנה שלימה לפני מועד הפרישה. הודעה כאמור לא נמסרה לתובע במועד הקבוע בחוק ולא במועד הנדרש בתקשי"ר, אלא רק בחודש דצמבר 2012.
93.4.	בהתאם להוראות התקשי"ר, היה על האחראי על מערער לשלוח עותק של טופס הודעה על הפסקת העבודה גם לממונה על הגמלאות במשרד האוצר לפחות 90 ימים לפני מועד הפרישה. הדבר לא נעשה, וכפי שכבר הבהרנו – מינהלת הגמלאות לא היתה ערוכה לכך, ורק בחודש דצמבר 2012 נערכה לתשלום והוא בוצע בסוף החודש.
94.	יתרה מכך, לאורך כל התקופה עד להגשת כתב התביעה (ומתברר שגם לאחריו, נוכח בקשות הדחייה להגשת כתב ההגנה), השתהתה המדינה בטיפול בפניותיו של המערער. 
יצוין כי תחילה נאמר למערער במפורש שימצה את הנושא מול הגורמים הרלבנטיים, וכך הוא עשה בפועל. 
כמו כן נבקש להפנות להתנצלותו של נציב התלונות על העיכוב במתן התשובה, שדומה כי היא ממצה את ההתנהלות בעניינו של המערער: עיכוב, השתהות וסחבת. 
95.	על רקע זה, כאשר המדינה לא עמדה במועדים הקבועים בדין, לא פעם אחת ולא פעמיים, תוך שהיא גורמת למערער נזקים ממשיים, ולאחר שהשתהתה זמן רב בטיפול בפניותיו, ואף התנצלה על כך, אין זה ראוי כי אותה מדינה ממש תעלה טענות של שיהוי והתיישנות. 
96.	בית הדין קמא התעלם מטענותיו אלה של המערער, ובכך נפל פגם יסודי בפסק דינו, שכן אין בהתנהלות זאת של המשיבות דבר וחצי דבר עם חובת ההגינות המנהלית החלה על המדינה, ועם מושגים של סבירות ותום לב. 

ח.	סיכום הדברים
97.	

ירושלים, היום, __ ביולי 2020.

							   		_________________			                 					       			       אופיר טל, עו"ד
							                    טל, קדרי, שמיר ושות' עורכי דין
								                     ב"כ המערער